© 2023 Bősze Ádám
© 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Illusztráció © Féder Márta
Borítóterv © Féder Márta
Borítófotó © Végh László

ISBN 978 963 604 356 8

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa
A szöveget gondozta Varga Anita
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

Constanze
… avagy Mozart és az egyedül fésülködő Weber lány

Emma
… avagy Debussy és a vándorserleg

Wilhelm
… avagy Fanny Mendelssohn csodálatos élete

Minna
… avagy Wagner és a cserbenhagyás „művészete”

Maria Anna
… avagy Haydn pokolfajzat felesége

Therese
… avagy Schubert és az „elrettentő házasság”

Donna Maria
… avagy Gesualdo és a végzetes szerelem

A halhatatlan kedves
… avagy Beethoven házassági kísérletei

Peter
… avagy Brittennel egy szívben

Elvira
… avagy egy élet Puccini nyomában

Felhasznált irodalom

Előszó

Budapesten a „Három Holló” műintézményben tartottam az első zenetörténeti előadás-sorozatot. A zeneszerzők halálos betegségeiről beszéltem. Egy olyan témáról, ami – bevallom őszintén – nem vonzott nagy közönséget. Úgyhogy amikor az évad véget ért, fölkerestem egy másik, jóval nagyobb rendezvényhelyszín vezetőjét, ugyan nem akarná-e az ő közönségének a Morendo című sorozatot bemutatni. El sem jutottam a mondatom végéig, amikor félbeszakított, és azt mondta: „Ádám, ugye nem azt a halálos témát szeretnéd nekem beadni?!” Megállt bennem az ütő, de kivágtam magam, és azt feleltem: „Á, dehogy, van másik!” „És az miről szól?” – kérdezte. Csak annyit tudtam kibökni, hogy „A szerelemről”. Hirtelen ez jutott az eszembe. Elfogadta. Megszületett a Nagy zenészek, nagy szerelmek előadás-sorozat, amely a budai Lóvasúton ment elsőként, utána pedig az ország számos pontján futott, illetve fut még ma is. A zeneirodalom legizgalmasabb intim történeteit gyűjtöttem össze. Ebből a szériából most tíz zeneszerző szerelmi krónikáját választottam ki. A főszereplők olasz, német, francia és angol komponisták, akik – noha a kötet időíve a tizenhatodik századtól a huszadikig feszül – ugyanúgy szenvedtek, ugyanúgy örültek, mint mi, amikor szerelmi bánatban vagy örömben van részünk.

„Na, de mire jó ez az egész?” – kérdezte tőlem nyíltan egy pécsi hallgató. Jogos felvetés volt, hiszen egy-egy ilyen előadás – vagy egy-egy fejezet ebben a könyvben – nem jó semmire. Nem értjük meg jobban a zeneműveket, lényeges zenetörténeti ismerettel alig gyarapodunk, e tekintetben tehát haszontalan. Viszont segíthet. Lazíthat a klasszikus zenével kapcsolatos merevségünkön, azaz repedéseket okozhat sznobizmusunk vastag falán, színesítheti világlátásunkat, egyáltalán közelebb hozhatja hozzánk a zenetörténelem legnagyobbjait, azokat a hús-vér embereket, akik érző lények és nem bronzszobrok voltak. Igazán remélem, hogy a könyv elolvasása után ezekre a komponistákra egy kicsit úgy gondolnak majd, mint a barátaikra.

A fejezetek megírásához elsősorban idegen nyelvű irodalomra támaszkodtam, az idézeteket javarészt én fordítottam. Kivéve néhány olyan esetben, mint például a Carlo Gesualdóról, Joseph Haydnról, Franz Schubertről és a Wolfgang Amadeus Mozartról szóló fejezeteket, amelyek megírásához remek műfordítások álltak rendelkezésemre. Különös szeretettel gondolok vissza Bartha Dénes, Gádor Ágnes, Kovács János, Mikusi Balázs, Révész Dorrit és Szilágyi Tibor ragyogó magyar szövegeire. A kötet végén található irodalomjegyzékben a számomra legfontosabb könyveket tüntettem föl.

Budapest, 2023. június 14.

Bősze Ádám

Constanze … avagy Mozart
és az egyedül fésülködő Weber lány

Leghíresebb
zeneműve:

Wolfgang Amadeus Mozart (1756–1791), osztrák zeneszerző, az úgynevezett bécsi klasszika, sőt megkockáztatom, a zenetörténet mára legismertebb alakja, aki korának minden fontos műfajában képes volt csúcsminőséget alkotni. Nem úgy, mint a nála huszonnégy évvel idősebb Joseph Haydn, vagy a tizenöt évvel fiatalabb Ludwig van Beethoven.

„
Még csak jó háziasszony se volt – nem gondoskodott a férjéről, és ahelyett, hogy kényelmet biztosított volna számára az életben és a munkában, csupán a fékevesztett bohémságban volt társa. […] Teljesen műveletlen volt, és ezt leplezni sem tudta.”

Ez Alfred Einstein lesújtó véleménye Constanze Weberről, Wolfgang Amadeus Mozart feleségéről. Albert Einstein unokaöccse nem rejtette véka alá érzéseit: mélységesen lenézte a nagy zeneszerző nejét. És nem csupán Constanzét utálták a későbbi századok történészei, hanem az egész családot, pedig a Weber lányok közül kettő erősen megdobogtatta a komponista szívét.

„Mozart bölcsőjénél egy jó tündér állt. Ő adott e kis földi halandónak örök dicsőséget, állandó vidámságot, gyermeki lelket, édesapja, Leopold személyében pedig egy jó angyalt állított oldalára, aki megmutatta számára a dicsőség és a tisztelet irányába vezető egyenes ösvényt, de megalkotta ellenképét is, a gonosz, a démoni elemet, Weberéket, kiktől soha nem tudott megszabadulni” – írta Emil Karl Blümml.

Weberék álltak tehát az Erő sötét oldalán. De vajon honnan ez a heves utálat, miért tartották bunkónak a zeneszerző feleségét, miért fumigálták ennyire ezt a famíliát? Az anyuka, Weberné kétségtelenül aktív kavarógép volt, azonban az idősebb Weber lányba, Aloisiába tényleg belezúgott Mozart, és Constanzéról is rajongással beszélt. A kérdésre a választ nem a Weberek jellemvizsgálata adja meg, hanem a „jó angyal”, Leopold bemutatása. A zenetörténészek ugyanis az apa pártját fogták, úgy gondolták, ha Mozart mindenben engedelmeskedett volna Leopoldnak, még ma is élne és zenét szerezne.

De ki volt ő? Ki volt ez a félelmetesnek tűnő fekete árny, akit Miloš Forman az Amadeus című filmben a halál angyalaként mutat be? Mozart muzsikus apja állítólag okos, vicces és művelt férfi volt, röviden: egy német (a szó minden közhelyes jelentéstartalmával együtt). Könyvkötőmester gyermeke volt, de ő maga – oly sok zenésztársához hasonlóan – először jogot és filozófiát tanult, majd felhagyott eredeti terveivel, és beállt zenésznek a salzburgi érsek udvari zenekarába. Játszott és tanított, a hegedűtanításról írt könyve máig népszerű, a ranglétrán pedig a Vizekapellmeisteri posztig jutott. (Ennek semmi köze a viceházmesterhez, magyarul helyettes karmesternek lehetne mondani.) 1747-ben nősült, felesége egy jóravaló, de nem túlságosan művelt hölgy, Anna Maria Pertl volt, aki állítólag az olvasással és az írással hadilábon állt. De nem is volt rá nagyon szüksége, hiszen a kor elvárásainak megfelelően a háztartás vezetésével törődött, és azzal, hogy lesse férje utasításait. Leopold egyeduralkodó volt, mindenkitől elvárta, hogy parancsait teljesítsék. Amikor például lányának, Nannerlnek megszületett az első gyermeke, úgy határozott, hogy a csecsemő vele és nem az anyjával marad, hiszen annak vissza kell térnie vidéki házába, ahol vár rá a férje előző házasságaiból öt gyerek. Milyen kedves, nem? Leopold mindig mindenre talált magyarázatot, amelyet a környezetének el kellett fogadnia. De ne szaladjunk ennyire előre, hiszen még épp csak ott tartottunk, hogy Pertl kisasszonyt az oltár elé vezette. Együttlétük első nyolc évében hét gyerek született, közülük ketten érték meg a felnőttkort. Ez a rettenetesen rossz arány a 18. században tragikusnak számított, de nem szokatlannak.

Régen minden jobb volt?

Leopold fiatal felnőttkorában a mai Németország területén a csecsemők közel 60%-a elhunyt. A század vége felé ez a szám jelentősen csökkent. Nem csupán a higiénéről gondolkoztak másképpen, mint mi, a gyermek fogantatásáról és születéséről is egészen vad elképzelésük volt. Ahogyan a nő szerepéről is, mely nagyjából kimerült abban, hogy küldetésük a férfi magvának befogadása, az utód kihordása, a fennmaradó időben pedig a házimunka elvégzése. Ez a szemlélet éppen Wolfgang Amadeus Mozart életpályája alatt változott meg. Samuel Thomas Soemmering 1799-ben készítette el az első tudományos igényű rajzokat a magzatfejlődésről, amiről az átlagembernek addig csupán homályos elképzelése volt. Persze hasonló ütemben váltak egyre népszerűtlenebbé a népi gyógymódok is, amelyekben például Leopoldék házasságának idején komolyan hittek. Ilyen volt a 18. század közepi terhességi teszt „receptje” is: végy egy gerezd fokhagymát, lefekvés előtt helyezd föl a hüvelybe, ha pedig reggel arra ébredsz, hogy a szád fokhagymaillatú, nem estél teherbe, azonban ha az illat más eredetű, készülhetsz a gyermekáldásra. Egyszerű, olcsó és megbízható. (Nem.) A felvilágosodásnak köszönhetően a várandósság vesztett mitikus jellegéből, a szülés biztonságosabbá vált, elindult a bábaképzés, a nőgyógyászat egyetemi tantárgy lett, 1787-ben pedig szakfolyóirat is indult. Sőt, nagyjából ebben az időben II. József rendeletben tiltotta meg, hogy a csecsemőket borral itassák, a szoptatást ugyanis, még Mozart is, rangon alulinak tartották. Vizet pedig mégse adhatunk annak a szegény párának, ugye?!

Leopold tehát biztonságos munkát választott: a salzburgi zenekarban kezdett hegedülni, egy olyan együttesben, ahol megbecsülték. Átlagpolgár élete addig tartott, amíg rá nem ébredt, hogy a lánya és a fia egészen különleges zenei tehetségek. Leopold remek érzékkel látta meg bennük az üzleti lehetőséget. Tudta, korának embere ki van éhezve a csodára, és mi más lenne csodálatosabb a közönség számára, mint két földöntúli zenei képességgel rendelkező gyermek muzsikálása. És ez nem pusztán 18. századi jelenség. Nem sokkal később Párizsban csak úgy tódulnak majd az emberek a virtuózok hangversenyeire, és ma is micsoda üzlet van a tehetségkutató műsorokban!

„Csodálatos gyermek, készségedet imádjuk,

neved, a kisebbét, legnagyobbnak kiáltjuk.

Hangművészet neked gondot soha nem jelent,

már most nagymesterként élheted a szép jelent.

Ugye, szellemedre a tested kínja nem vár,

s mint Lübecki-gyerek a lelked sírba nem száll.”

Ezt az egyszerű, vagy inkább együgyű verset Konrad Freiherr von Pufendorf írta a kis Wolfgang tiszteletére. Az a bizonyos „lübecki gyerek”, akire az utolsó sorban utalt a mondvacsinált költő, egy, a gyermek virtuózhoz hasonló koraérett tehetség volt. Christian Heinrich Heineken – ez volt a valódi neve – tudott németül és franciául, olvasott ógörögül és latinul, jártas volt a matematikában, a csillagászatban és az anatómiában, és megírta Dánia történelmét úgy, hogy 4 és fél évesen már elhunyt. Hozzá hasonlították tehát Mozartot.

„Az igazi csodák túl ritkák ahhoz, hogy ne beszéljünk róla, ha alkalmunk van eggyel találkozni. Egy salzburgi karmester, Mozart nevű, éppen most érkezett ide két gyermekével, akik a világ legbájosabb jelenségei. Tizenegy éves lánya ragyogóan zongorázik; a legnagyobb és legnehezebb darabokat bámulatra méltó pontossággal adja elő. Fivére, aki februárban tölti be hetedik évét, olyan rendkívüli jelenség, hogy alig tudunk hinni szemünk és fülünk tanúságának” – írta a csodagyerekekről Friedrich Melchior Grimm, miután Párizsban hallotta Mozartékat.

Az, hogy eltéveszti az ekkor már nyolcéves Wolfgang korát, nem biztos, hogy az ő hibája. Bőven benne van a pakliban, hogy Leopold fiatalított egy évet gyermekén, növelendő a nagyérdemű csudálatát. A Mozart papa németes precizitással tervezte meg gyermekei (és saját) európai diadalmenetét, gondolt a kiadásokkal, tervezett a bevételekkel, ismerte az utazási problémákat, jól tudta, mennyire fontos a sajtó szerepe, és azt is, hogyan juthat az uralkodók színe elé. Ugyanez a műgond jellemezte később, amikor kigondolta, milyen életpályát kell befutni a gyerekeknek. Amíg Nannerl engedelmeskedett, Wolfgang inkább ki akart bújni a kötelezettségek alól. Nem véletlen, hogy Leopold végül csalódott a fiában, hogy a dühe nőttön-nőtt, ahogy Wolfgang az elképzeléseitől teljesen eltérően rendezte be az életét, választott feleséget magának. És szemrehányásból nem volt hiány, Leopold kitartóan szapulta Wolfgangot. 1778 februárjában például így írt:

„Kedves fiam! Negyediki leveledet csodálkozva és rémülettel olvastam. Ma, 11-én kezdek hozzá a válaszhoz; egész éjjel nem aludtam, s olyan bágyadt vagyok, hogy lassan, szót szóhoz fűzve kell írnom, hogy holnapig befejezzem. Idáig hála istennek mindig jól voltam, de ez a levél, melyből nem ismerek rá többé fiamra másból, mint hibájából, hogy első szóra hisz az embereknek, hízelgésre és szép szavakra mindenkinek kitárja szívét, engedi, hogy bárki elképzeléseitől eltérítse, s rá hagyja venni magát eléggé át nem gondolt, csak képzeletben létező kilátásokkal, hogy idegenek érdekében feláldozza saját hírnevét és érdekeit, sőt öreg szüleinek érdekeit és a segítséget is, amellyel tartozik nekik – ez a levél annál is inkább levert, mert már azt reméltem, hogy néhány körülmény, amiben részed volt, s az én figyelmeztetéseim szóban és írásban meggyőztek arról, hogy az embernek magának kell megkeresnie szerencséjét, vagy akárcsak közönséges boldogulását a világban; hogy különféle jó és rossz, boldog és boldogtalan emberek között kell végül elérnie keresett célját; hogy szívét a legnagyobb tartózkodással kell elrejtenie; hogy semmire sem szabad, csak a legnagyobb megfontoltsággal vállalkoznia, s sohasem szabad elragadtatnia magát lelkes képzelgésektől és bizonytalan vak ötletektől.”

A helyzet tiszta: apa és fia között menthetetlenül nőtt a szakadék, életfelfogásuk gyökeresen különbözött egymástól. Ahogy teltek az évek, Mozart „sodródni kezdett az árral”, ahogyan azt a Weberék ellen hangolt történészek gondolják, és egyre inkább kikerült Leopold bűvköréből. Wolfgang, aki „szép szavakra mindenkinek kitárja szívét”, gyermekkorától fogva nyílt és közvetlen volt, modora megnyerő. Ahogyan a már említett Grimm báró nyilatkozott: „Ezzel a különleges jelenséggel hosszan lehet beszélgetni. Egyébként pedig ő az egyik legszeretetreméltóbb lény, akivel az ember találkozhat. Összességében: minden, amit mond és tesz, tele van szellemmel és érzéssel, ahogyan bűbájjal és életkorának jellegzetességeivel.” Ez apja szemében inkább hátránynak számított. Sokak kedvence volt, de nem mindenkié. Noha ezt a gyerekzsenit maga a pápa is fogadta, sőt kitüntette, későbbi munkaadója, a salzburgi érsek, Colloredo folyamatosan éreztette vele, hol a helye: az átlagzenészek között. Csoda, hogy ebből a csodagyerekkorszakból nagyobb lelki sérülések nélkül szabadult. És azon sem szabad meglepődni, hogy ez a világlátott gyermek Salzburgban, ebben a poros kisvárosban nem sokáig volt képes elviselni a kötöttségeket, sokkal jobban esett neki, lett légyen bármily kényelmetlen is, a bécsi szabadúszó státusz. Ez a kényelmetlenség azonban nemcsak a körülményekből, hanem saját életének szervezéséből, vagy ha úgy tetszik, szervezési ügyetlenségéből is fakadt. Wolfgang minden bizonnyal nem volt tudatában annak, hogy csodagyerek sikereit nem pusztán saját képességeinek, hanem édesapja gondos előkészítő munkájának köszönhette. Idősebb korában gyakran csodálkozott, hogy nem minden működik úgy, ahogyan azt ő kigondolta. Hiányzott belőle apja szervezőkészsége és tudatossága, vagy ahogyan Grimm báró jellemezte: „Túlságosan jóhiszemű, hiányzik belőle az eltökéltség, túl könnyen meg lehet téveszteni, azokban a dolgokban, amelyekkel sikert lehetne elérni, járatlan.” Apróság, de hátráltatta Wolfgangot trágár beszéde is. Ezt viszont otthonról hozta. Mozarték állítólag különös élvezetet leltek az anyagcsere-fajfenntartás témakörből vett viccekben és tréfákban. Sokan elismerték zsenialitását, de ha meglátták egy társaságban, inkább elhúzódtak tőle. Karoline Pichler így emlékezett vissza erre: „Egyszer ihlettől sugárzott az arca, másszor a legalpáribb viccek hagyták el a száját.” Ez a végletesség természetének alapvonása volt, hirtelen hangulatváltásai is erre utaltak. Persze ennek megfelelő szellemi szabadság jellemezte.

Életszervezési problémáitól függetlenül is intenzíven tudott dolgozni. Miközben felesége 1783-ban az egyik szobában éppen első gyermeküknek adott életet, Wolfgang a másik szobában a d-moll vonósnégyesét komponálta. Vagy amikor financiális értelemben a legnagyobb szorongattatásnak volt kitéve, ráadásul Therese nevű lánya hat hónapos korában meghalt, Wolfgang egyik legtermékenyebb időszakát élte. Ekkor írta a három utolsó szimfóniáját, egy zongoraszonátát és egy kamaradarabot. Ebből kiindulva megkockáztatom, hogy aligha van kapcsolat a zeneszerző művészete és magánélete között. Mindenesetre szerelmi viszonyai, azon belül is a Constanzéval kötött házassága komoly hatást gyakorolt az életére. Itt és most a két Weber lánnyal létrejött liezonjáról írok. Rajtuk kívül többen voltak, akik hosszabb-rövidebb ideig magukra vonták figyelmét.

Fridolin Weber és Maria Cäcilie Stamm házasságából négy lány született: Josepha, Aloisia, Constanze és Sophie. Wolfgang a párizsi utazása során Mannheimben ismerkedett meg a családdal, ahol kottamásolóra volt szüksége. Ebben segített neki az apuka, aki elkísérte a zeneszerzőt a zenerajongó Caroline Nassau-Weilburgi hercegnő udvarában tartott hangversenyre. A komponistánál négy évvel fiatalabb Aloisia énekelt, Wolfgang kísérte. Az együttműködés akkora sikerrel járt, hogy a fiatalok, elsősorban Wolfgang, tervbe vették, Itáliába mennek föllépni. Wolfgang édesapját is beavatta a részletekbe. A következő levélrészletet érdemes úgy olvasni, hogy közben magunk elé képzeljük azt a fiatalembert, aki mindent megtenne azért, hogy szíve választottjával utazhasson, és aki azzal is tisztában van, apja csak nehezen fogja elengedni őt.

„Weber úr igyekezni fog, hogy hangversenyekre szerződjék velem együtt. Együtt fogunk utazni. Ha vele megyek, ugyanaz, mintha a papával utaznék. Azért szeretem őt annyira, mert külsejétől eltekintve egészen a papához hasonlít, jelleme, viselkedése teljesen ugyanaz. […] Úgy szeretem ezt a sorsüldözött családot, hogy azt kívánom, bárcsak boldoggá tehetném őket; s talán tehetem is. Tanácsom az, hogy Itáliába menjenek. Meg is szeretném kérni, hogy írjon – minél hamarabb, annál jobb – Luggiattinak, jó barátunknak, és tudja meg tőle, mennyi a legtöbb, amit Veronában egy primadonnának fizetnek. […] Ha valahol hosszabban tartózkodnánk, kapóra jönne a másik, a legidősebb lány. Saját háztartást tudnánk vezetni, mert főzni is tud.”

Wolfgang merész tervétől Leopold preinfarktikus állapotba került. Miután kifejtette, mennyire megalapozatlan fiának terve, röviden és határozottan utasította, folytassa az útját: „Indulás Párizsba, mégpedig azonnal.” Nem volt mit tenni, Leopoldnak engedelmeskednie kellett. Ráadásul azt nem is igazán tudjuk, Aloisiával bensőségesebb viszonyba került-e. Minden bizonnyal megmaradtak kollegiális szinten, hiszen noha a visszaúton megkérte a lány kezét, ő kosarat adott a fiatalembernek. A jelenetet nem ismerjük, csupán Wolfgang kétségbeesett szavait: „ma nem tudok mást, csak sírni – túl érzékeny a szívem.” Érdemes tudni, hogy ekkor Aloisiának már állása volt a müncheni udvarnál, évi 600 guldenes fizetéssel, amit aztán közel a kétszeresére emeltek. Ragyogó pálya előtt állt, míg Wolfgang a párizsi útról panasszal és szomorúsággal tért haza. A turné sikere elmaradt a várakozástól, ráadásul édesanyja is meghalt. Mondjuk így, ezek sem növelték esélyét Aloisiánál. Az eljegyzési ajándékot – egy Párizsban komponált áriát – még átnyújtotta, majd továbbutazott Salzburgba.

Később Weberék Bécsbe költöztek, ahol gyakran látták egymást, többször dolgoztak együtt, Wolfgang segítette is őt egy-egy kifejezetten az ő hangjára komponált áriával. Aloisiából ugyanis udvari énekesnő lett, és hamar férjhez ment Joseph Lange udvari színészhez. Leopold meg is gyanúsította a fiát, hogy ismét a leányzó körül legyeskedik, amire az apját igyekezett gyorsan megnyugtatni:

„Langenénál [azaz Aloisiánál] bolond voltam, az igaz; de mivé nem lesz az ember, ha szerelmes?! De valóban szerettem őt, és érzem, most sem közömbös számomra. Szerencsém, hogy férje féltékeny bolond, és sehová sem engedi, s így ritkán láthatom.”

A Weber lányok egytől egyig tehetségesek voltak, de a legnagyobb sikert Aloisia érte el. Még Leopold is, amikor egy bécsi fellépésén hallotta, elismerően nyilatkozott róla: „tagadhatatlan, hogy a legnagyobb kifejezőerővel énekel” – mondta.

Nem példa nélküli a zenetörténetben, hogy egy híresség kosarat kapjon, de kevés olyan esetről tudok, hogy a kiszemelt nő helyett valaki annak a testvérét vigye az oltár elé. Joseph Haydn Therese Kellerbe volt szerelmes, akit szülei apácának szántak, így be kellett érje a lány nővérével, Maria Annával, vagy ahogy Haydn aposztrofálta őt, azzal a pokolfajzattal. Antonín Dvořák is hasonló sorsra jutott: először Josefína Čermákovát szemelte ki, végül az ő húgát, Anna Čermákovát vette el. Wolfgang tehát felsült Aloisiánál, de a Weber családdal való kapcsolata csak addig szűnt meg, amíg az egykori mannheimi család is a császárvárosba költözött, ott aztán fölvették egymással a kapcsolatot. Leopold rettegett ettől. És nem csupán az Aloisia-viszonytól, hanem Weberné machinációitól. Tudta, sejtette, hogy az az asszony veszélyes. És volt még néhány szabad állapotú leányzó körülötte. Wolfgang nem sejtett semmit a leendő anyós mestertervéből, bár, ha Weberné szemszögéből nézzük, az asszony végül is eredményesen szőtte a szerelmi hálót. Pedig egy kiállhatatlan és hazudós perszóna hírében állt, ráadásul gyakran nyúlt a pohár után. Wolfgang írja:

„Az utóiratnak Webernét illetően csak annyiban van alapja, hogy szeret inni, mégpedig többet, mint amennyit egy asszonynak innia illenék. De berúgva még nem láttam – hazudnom kellene, ha ezt állítanám. A gyerekek csak vizet isznak, és bár az anyjuk szinte kényszeríteni akarja őket, hogy bort igyanak, mégsem tudja rávenni őket. Gyakran a legnagyobb perpatvar van emiatt – ki hinné, hogy egy anya ilyesmi miatt veszekedjék?!”

Mondanom sem kell, Leopold ettől nem lett nyugodtabb, Wolfgang tehát tovább kellett nyugtassa:

„A Természet bennem éppen olyan hangosan szól, mint bárki másban, sőt talán még hangosabban, mint némely nagydarab, erős fickóban. Nem élhetek úgy, mint a legtöbb mai fiatalember. Először is, ehhez túl vallásos vagyok, másodszor jobban szeretem felebarátaimat, és becsületesebb a gondolkodásmódom, semmint, hogy egy ártatlan leányt el tudnék csábítani, s harmadszor túl nagy bennem az utálkozás s félelem a betegségektől, s túlságosan szeretem az egészségemet ahhoz, hogy ringyókkal futkározzam.”

Aligha lehet megállapítani, Wolfgang apologetikus sorai mögött mi húzódik meg. Egy kaland csupán? Édesapja megnyugtatása? Az biztos, hogy ezek a gondolatok egy sokkal fontosabb hír bevezetéséül szolgáltak. A zeneszerző vett egy nagy levegőt, és beavatta édesapját újabb tervébe, amitől Leopoldot megint a rosszullét kerülgette. Pedig nem lehet azt mondani, hogy a fiú nem írt volna a lehető legkedvesebben és legóvatosabban újdonsült szerelméről. És ebben a levélben is fölfedezhető, hogy Wolfgang tulajdonképpen olyan szemszögből mutatja be Constanzét – hiszen a fiatalabb Weber lányról van szó –, ami édesapja elvárásainak felel meg. Legalábbis ebben reménykedik.

„De hát ki szerelmem tárgya? Most se ijedjen meg, kérem. Csak nem egy Weber lány? De igen: egy Weber lány; de nem Josepha, nem Sophie, hanem a középső: Constanze. Még egy családban sem találkoztam ennyire különböző természetű emberekkel, mint itt. A legidősebb lusta, durva és álnok teremtés, aki minden hájjal meg van kenve, Langené csalfa, rosszhiszemű és kacér; a legkisebb pedig még túl fiatal ahhoz, hogy valakinek számítson: jó, de könnyelmű kis teremtés. Isten óvja meg attól, hogy elcsábítsák! A középső azonban, az én kedves jó Constanzém valóságos mártír közöttük, s talán éppen ezért a legmelegebb szívű, a legügyesebb – a legjobb. Ő törődik mindennel a házban, és mégis, semmi sem elég jó, amit csinál. […] Nem csúnya, de a legkevésbé sem szép. Egész szépsége két kis fekete szemében és szép termetében van. Nem szellemes, de elég józan észjárású, hogy asszonyi és anyai kötelességeit el tudja majd látni. Nem él-hal a fényűzésért; ez egyáltalán nem igaz. Ellenkezőleg, hozzászokott, hogy rosszul öltözködjék. […] A legtöbb dolgot, amire egy nőnek szüksége van, maga meg tudja csinálni. Fésülködni is mindennap egyedül fésülködik. Ért a háztartáshoz, a világ legjobb szíve az övé – szeretem őt, s ő szívből szeret engem: mondja, hát kívánhatnék-e jobb asszonyt magamnak?”

Ebből a levélből is jól érezhető, Wolfgang mennyire igyekezett, hogy Leopold elvárásainak megfelelően mutassa be kedvesét: nem szép, józan észjárású, kötelességeit el tudja majd látni, rosszul öltözik, egyedül fésülködik, ért a háztartáshoz. Egy igénytelen háztartási kisgép. Már csak ez hiányzik a végéről. Leopold átlátott a szitán (lásd továbbá: szitával ellátott háztartási kisgép). Kézenfekvő lenne elutasító válaszával folytatni, de ide vonatkozó levelei nem maradtak fönn. Constanze minden bizonnyal eltüntette őket. Nem beszélve arról, hogy a zeneszerző életének utolsó tíz évéből alig maradtak fönn dokumentumok, amelyek kettejük szerelmi viszonyát világítanák meg. Éppen ezért létezhet ilyen sok spekuláció Constanze mint feleség viselkedése kapcsán. Az viszont biztos: Leopold nem volt boldog, azzal vádolta Webernét, hogy az ő mesterkedései miatt választotta fia Constanzét, akinél sokkal jobbat érdemelt volna. Pedig Weberék sokat segítettek a fiúnak. Amikor Colloredo érsek megparancsolta alkalmazottjának, hogy térjen vissza Salzburgba, adja föl bécsi lakását, amire Wolfgang nem volt hajlandó, Weberék fogadták be. Constanzéval tehát egy ideig egy fedél alatt lakott. Weberné pedig munkához látott. El kellett valahogy érnie, hogy a fiatalok összeházasodjanak. Mivel a bécsiek rögtön pletykálni kezdtek arról, hogy a komponista csak a lányok, elsősorban Constanze miatt költözött a családhoz, Weberné sértettséget színlelt, úgy érezte a becsületén esett folt.

Bonyolult hajügyek

Vicces Wolfgang utalása arra, hogy Constanze egyedül fésülködik. Vicces, a mai olvasónak. A kor párizsi divatjának megfelelően német nyelvterületen is hódított a nagy műgonddal elkészített frizura, amelyet egy hölgy egymaga nem volt képes „fölépíteni”. A francia fővárosban bőven akadt extrém hajköltemény: volt, aki olyan magasra építtette, hogy szájának vonala volt a felezőpont a talpa és a haja „búbja” között, más egy komplett fregattot viselt frizurája tetején, de arra is volt példa, hogy egy hölgy zenélő szerkezettel a hajában vonult. Franciák… Tehát az egyedül fésülködés a takarékos és visszafogott életszemléletre vonatkozott.

„A legtöbben azt hiszik, hogy már házasok vagyunk. Az anyja dühös emiatt, s szegény leányt velem együtt halálra kínozza” – fakadt ki Wolfgang, és ezzel a lendülettel Leopold áldását kérte házasságkötésükre. A papának azonban esze ágában sem volt ezt megadni. Wolfgang és Constanze ezért már a szökésen gondolkoztak. Kis kitérő: a mindennapi élet és a műalkotás találkozásának érdekes pillanata a Szöktetés a szerájból című opera születése, ami pontosan erre az időszakra tehető. És a darabban szintén van egy Constanze, akit Belmonte szabadít meg Ozmin fogságából. Több zenetörténész azon a véleményen van, ilyen egybeesés nem lehet a véletlen műve. Szerintem meg igen. De ez senkit nem érdekel.

Constanze mellé gyámot rendelnek. Johann Franz Joseph Thorwart felszólítja Wolfgangot, vagy vegye feleségül a leányt, vagy hagyja ott. Fair enough. A gyám azért ellenséges vele, mert Wolfgang muzsikus, azaz jövedelme bizonytalan.

„Ennek az úrnak (aki nem ismer engem) olyan szolgálatkész és kotnyeles emberek, mint Winter úr és más hozzá hasonlók azt juttatták a fülébe rólam, hogy vigyázzon velem, hogy nincs semmi biztos jövedelmem, hogy túl sűrűn érintkezem Constanzéval, hogy talán még cserben is hagynám, s a lány azután szerencsétlen lenne stb. Ez a gyámnak szöget ütött a fejébe, az anyjuk pedig, aki ismer engem és tisztességemet, annyiba hagyta, s nem szólt egy szót sem.”

Wolfgang aláírt egy kötelezvényt arra vonatkozólag, hogy három éven belül feleségül veszi a leányt. Ha ezt nem tartaná be, fizetnie szükséges. Minderről pedig tájékoztatta édesapját. A válaszlevél nem maradt fönn. Sejthető viszont Leopold dühe. Ha minden igaz, legszívesebben vasra verte volna Webernét és a gyámot, és „az ifjúság elszédítői” feliratú táblával a nyakukban hajtotta volna őket végig Bécs utcáin. Constanze viszont, amikor meglátta szerelme kezében a dokumentumot, fogta és összetépte azt. „Kedves Mozart! – idézi Constanze szavait a zeneszerző – Nincs szükségem öntől semmiféle írásbeli biztosítékra, enélkül is hiszek szavainak.”

Wolfgang szívesen megkérte volna Constanze kezét, de ehhez apja hozzájárulása is kellett. Úgyhogy könyörgőre fogta: „Epedve várom beleegyezését, drága apám – bizonyosra várom! Becsületem és jóhírem múlik rajta. Ne halassza nagyon sokáig azt az örömet, hogy fiát feleségével együtt magához ölelhesse.”

Wolfgang és Constanze kapcsolata egyébiránt nem volt mindig konfliktusmentes. Amikor például a kisasszony a szabadelvű Martha Elisabeth von Waldstätten bárónénál belement egy frivol társasjátékba, a zeneszerző teljesen kiakadt. Lábikramérés, ez volt a játék – a pajkosság netovábbja!

„Felháborodtam azon, hogy annyira meggondolatlan volt, hogy nem szégyellte nővéreinek – nota bene az én jelenlétemben! – megmondani, hogy egy fiatal uracskával megmérette a lábikráit. Ezt nem teszi olyan nő, aki ad valamit a becsületére! […] Ha már semmiképpen sem tudott ellenállni hajlandóságának, hogy részt vegyen ebben a játékban (bár a részvétel férfiembernek sem áll mindig jól, még kevésbé nőnek), akkor Isten nevében fogta volna meg a szalagot, és saját maga mérte volna le lábikráit (úgy, ahogy minden tisztességes asszony tette jelenlétemben), és nem hagyta volna, hogy egy fiatalúr tegye meg.”

Wolfgang hajlandó volt küzdeni Constanzéért. Amikor ugyanis a fejére olvasta kihágását, Constanze ajtót mutatott neki. A zeneszerző viszont nem hagyta annyiban:

„Fontolja meg jól, mit mondott ma nekem. Minden kérésem ellenére háromszor kosarat adott, s szemembe mondta, hogy többé semmi köze hozzám. Én, akinek nem annyira közömbös szerelmesem elvesztése, nem vagyok olyan heves, meggondolatlan és esztelen, hogy a kosarat elfogadjam. Ehhez a lépéshez túlságosan szeretem magát.”

A legnagyobb probléma azonban nem a lábikramérés volt. Sokkal inkább Leopold házassági jóváhagyásának elmaradása. És nem csupán Wolfgang szenvedhetett apja vonakodásától, milyen lesújtó lehetett mindez Constanzénak, aki még azzal is megpróbálkozott, hogy a zeneszerző nővérét, Nannerlt a maga oldalára állítsa:

„Haragudna-e érte, ha azt merném mondani – anélkül, hogy volna szerencsém személyesen ismerni, hanem csak mint nővérét a hozzá oly méltó fivérnek –, hogy mindenekfelett nagyra becsülöm, szeretem Önt, és barátságát kérem?”

Nincs adat arról, Nannerl közbenjárt volna a fiatalokért, de alig valószínű, hogy leánya kérésére Leopold egy jottányit is engedett volna. Ebben a lélekölő küzdelemben Waldstätten báróné segített a legtöbbet. Nem csupán Wolfgang művészetének rajongója volt, hanem házasságkötésüket is támogatta. Sőt, amikor már elviselhetetlenné váltak az otthoni viszonyok, Constanzét magához fogadta. Ki is borult a bili, Weberné hívatta a gyámot, értesítette a rendőrséget. Nem volt értelme tovább várni. Constanze és Wolfgang 1782. augusztus 4-én Bécsben a Stephansdomban örök hűséget esküdtek egymásnak. Leopold beleegyezése nélkül. Jelen volt a gyám, hiszen Constanze a maga tizenkilenc életévével még kiskorúnak számított, a Weber mama, a menyasszony húga, Sophie, aki a későbbiekben Constanze egyik legfőbb támasza, két tanú és Wolfgang. A menyasszonyból és a vőlegényből előtörtek a könnyek:

„Mikor összeadtak bennünket, sírva fakadtunk feleségemmel együtt. Ettől mindenki, még a pap is meghatódott. Sírtak mind, mert szívünk megindultságának tanúi voltak” – írta Wolfgang.

Ahhoz, hogy a házasságkötést ilyen gyorsan el lehessen rendezni, diszpenzáció, azaz felmentés kellett. Nem a jegyesoktatás, hanem a házasság kihirdetése alól. Ez olyan, mint amikor a földhivatalban a faburkolatra kitűzik az ingatlan-adásvételek tervezetét, azért, hogy ha valakinek reklamációja lenne, időben tudja jelezni. Nos, Wolfgangéknál ilyen nem volt. Ahogyan nagyszabású lakodalom sem. Waldstätten báróné hívta meg a fiatalokat vacsorázni.

És másnap megérkezett Leopold levele, benne a beleegyezéssel. Micsoda megkönnyebbülést jelenthetett ez Wolfgangnak!

„Csak arra kérem – válaszolt apjának –, bocsásson meg apai szeretetébe vetett előlegezett bizalmamért. […] Kedves feleségem a legközelebbi postanapon apai áldását fogja kérni drága apósától, szeretett sógornőjétől pedig további barátságát.”

Fönnmaradt egy levél, amelyet Leopold Waldstätten bárónénak címzett, és amelyben megköszönte a hölgy segítségét: „köszönetet mondok rendkívüli szívességéért fiam iránt, hogy lakodalmát ilyen fényesen megünnepelte.” És még azt sem mulasztotta el, hogy fiáról „kedveseket” írjon: „túlságosan béketűrő és álmatag, túl kényelmes, néha talán túlságosan gőgös, […] vagy pedig éppenséggel túlságosan türelmetlen, heves és nem tud semmit sem kivárni. Két szemben álló végzet lakozik benne: egyszer túl sok, másszor túl kevés és nincs középút.”

Constanze és Wolfgang házasságának első éveiről alig tudunk valamit. Egymás között ritkán váltottak levelet; minek is tették volna, ha együtt laktak?! Salzburg felé, azaz Leopoldnak ugyan írtak, de azok inkább PR-levelek voltak. Igyekeztek a lehető legjobb színben föltüntetni életüket. Bár volt alkalom, amikor Wolfgang azzal dicsekedett az apjának, hogy házibulit szervezett. El is viccelődött azzal, hogy a parti este 6-kor kezdődött és 7-kor fejeződött be. De nem ám egy órával később, hanem reggel 7-kor. (Nagyon vicces.)

Kilenc évig éltek házasságban, ezalatt Constanze hat gyermeket szült, közülük ketten élték meg a felnőttkort. 1783. június 17-én született az első (miközben Wolfgang a d-moll kvartett ütemvonalait húzogatta), Raimund Leopold.

„Gratulálok, nagypapa lett! – ezekkel a szavakkal értesítette édesapját, majd védőnőset kezdett játszani: – Remélem, [feleségem] továbbra is jól tartja magát, és szerencsésen átvészeli a gyermekágyat. A tejláz miatt nagy gondban vagyok! A gyerek akaratom ellenére, s mégis beleegyezésemmel szoptatós dajkát kapott. Feleségemnek ne kelljen gyermekét táplálnia, akár képes volna rá, akár nem – ez volt mindig szilárd elhatározásom! S más tejet se szopjon gyermekem, hanem vízen nevelkedjék fel, mint én és nővérem.” Szerencse, hogy Wolfgang végül a zeneszerzésnél maradt, és nem csapott fel bábának!

Nem sokkal a szülés után Salzburgba indultak. A gyermeket egy szoptatós dajkánál hagyták, akinél az augusztus 19-én elhunyt bélhurutban. A következő fiú, Carl Thomas nagyjából a tragédia után egy évvel született. Őt már Leopold is láthatta, hiszen Bécsben meglátogatta a fiatalokat. Nannerlnek így írt:

„A kis Karl nagyon hasonlít fivéredre. Jó egészségben találtam, csak időnként nyűgös a gyerek a fogzás miatt. A gyermek különben nagyon kedves, rendkívül barátságos, és nevet, ha az ember szól hozzá.”

Carl Thomas születése után három csecsemője halálát kellett Constanzénak átvészelni, hogy aztán 1791. július 26-án életet adjon hatodik gyermekének, Franz Xaver Wolfgangnak, aki fél évet sem töltött együtt édesapjával. Muzikális volt, Wolfgang halála után Joseph Haydn meg is ígérte az özvegynek, hogy majd gondoskodik zenei neveléséről. Mennyire megerőltető lehetett Constanzénak egyik terhességből a másikba esni, ráadásul úgy, hogy gyakran volt beteg! Egyszer nyolc hónapon keresztül szenvedett. Wolfgang folyamatosan aggódott miatta:

„Jó reggelt, drága Asszonykám! – írta neki. – Remélem, jól aludtál, hogy senki nem zavart, hogy nem kellett sietve keljél, hogy nem fáztál meg, nem kell hajolgassál, nyújtózkodjál, hogy a szolgák nem bosszantanak, és hogy nem botlasz meg a küszöbön.”

Ez persze kedveskedés, nem froclizás. Remélem. Wolfgang tényleg odavolt a feleségéért, míg Constanze – ha hihetünk néhány Mozart-kutatónak – nem mindenben rajongott a férjéért. Arthur Schurig egyenesen azt írta, Constanze első férjét nem szerette, szerelmet a második iránt érzett. Nos, ez nem több spekulációnál, míg Wolfgang érzelmeiről meggyőződhetünk, ha beleolvasunk egyik szerelmes levelébe. Nem sokkal Franz Xaver Wolfgang születése előtt így írt Constanzénak, aki Badenbe utazott gyógyíttatni magát:

„Most már csak azt kívánom, hogy dolgaim rendbe jöjjenek, csakhogy megint veled lehessek; el sem tudod képzelni, hogy egész idő alatt milyen türelmetlenül sóvárogtam utánad! Nem tudom megmagyarázni érzésemet: bizonyos üresség ez, ami fáj, ismeretlen vágyódás, amely sohasem elégül ki, sohasem szűnik meg, mindig megmarad, sőt napról napra fokozódik. […] Nem találok örömet a munkában; hozzászoktam, hogy időnként abbahagyjam, és néhány szót váltsak Veled – ez most sajnos lehetetlen. Ha odamegyek a zongorához és elénekelek valamit az operából, mindjárt abba kell hagynom.”

Ez a néhány levél tele van vággyal, kedvességgel, gyakran finom erotikával. Amikor még a frankfurti útról írt Wolfgang haza, és búslakodott azon, hogy Constanze nem válaszol neki, így fogalmazott:

„amint az előző oldalt írtam, néhány könnycsepp hullott a papírra. De csak vígan, fel a fejjel… fogd meg! Rengeteg puszi röpköd körös-körül!… Mi az ördög!… magam is egy csomót látok!… Ha! Ha!… most hármat elkaptam – ezek drágák!”

Sajnos Constanze válaszai nem maradtak fönn, pedig hány és hány találgatáson alapuló elméletet lehetett volna ezek segítségével cáfolni, vagy éppen alátámasztani!

Wolfgang Amadeus Mozart 1791. december 5-én hunyt el. A halálos ágyánál ott volt Constanze mellett húga, Sophie, akinek visszaemlékezése fontos forrás:

„Amikor ágyához közeledtem, így szólt hozzám: »Jó, hogy itt van: ma este maradjon mellettem, látnia kell, amint meghalok.« Erőt vettem magamon, s le akartam beszélni erről. De azt válaszolta: »A halál íze már a nyelvemen van; érzem. S ki fog drága Constanzém mellett állni, ha nem marad itt?« Csak egy pillanatra szaladtam vissza anyámhoz, akinek megígértem, hogy értesítem, különben azt hitte volna, hogy valami szerencsétlenség történt. Amikor vigasztalhatatlan nővéremhez visszaérkeztem, Süssmayr volt Mozart ágyánál. A takarón a Requiem feküdt, s Mozart azt magyarázta, hogyan kell befejezni halála után. Feleségének pedig lelkére kötötte, hogy tartsa titokban halálát mindaddig, amíg Albrechtsbergert nem értesítette róla, mert, mint mondta, »Isten és ember előtt őt illeti meg az én állásom«. Mikor orvosa, Dr. Closset eljött, hideg borogatást rendelt forró homlokára; ez olyan megrázkódtatást okozott Mozartnak, hogy haláláig nem tért többé magához. Utoljára még a Requiem üstdob ütéseit akarta ajkaival kifejezni, orcái felfúvódtak.”

Wolfgang halála sorsfordító hatású volt Constanze személyiségfejlődésére nézve. Nem pusztán azért, mert fiatalon elveszítette férjét, ez túlontúl általános megállapítás lenne, hanem mert a gyerekei mellett Wolfgang hagyatékáról is gondoskodnia kellett. Olyannyira, hogy életének fennmaradó szakaszában, több mint fél évszázadon keresztül, leginkább az foglalkoztatta, hogy férje emlékét életben tartsa, műveit a lehető legnagyobb gondossággal népszerűsítse. Még második férje, a dán Georg Nikolaus Nissen is részt kapott ebből a küldetésből, például segédkeznie kellett Wolfgang hagyatékának feldolgozásában, felesége nevében tárgyalt a nagy kottakiadókkal (1809-ben házasodtak össze Pozsonyban), és az összegyűjtött dokumentumok alapján belekezdett egy Mozart-életrajz megírásába. Házasságkötésük után Koppenhágába költöztek, majd 1824-ben Salzburgban állapodtak meg. Nem sokkal később Nissen elhunyt, ezért az életrajz befejezéséről Constanzénak kellett gondoskodnia, aki Johann Heinrich Feuersteint bízta meg a feladattal. A második tragédia ellenére sem maradt magára, hiszen Salzburgban élt nővére, Aloisia, húga Sophie és első férjének nővére, Nannerl is. A sors fintora, hogy ők ketten, akik a világ egyik legnagyobb zeneszerzőjének közvetlen közelében éltek, tehát a legtöbb adattal rendelkeztek róla, nem igazán jöttek ki egymással. Lehet, hogy Leopoldon állt bosszút, de Nannerl halála után Constanze nem engedélyezte, hogy Wolfgang nővérének földi maradványait Leopold és Nannerl fiatalon elhunyt lánya, Jeanette mellé temessék, ugyanis abban a sírban nyugodott második férje, Nissen. Hamvai a salzburgi Szent Péter temetőbe kerültek, míg Constanze második férje mellett a Szent Sebestyén temető egyik sírjában nyugszik. Constanze Nissen-Mozart 1842. március 6-án tüdőbénulásban hunyt el.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Alegreya Sans – SIL Open Font License
DM Serif Display – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License