Micalea Smeltzer

THE ENDURANCE OF
WILDFLOWERS

A mű eredeti címe: The Endurance of Wildflowers

Fordította: Hoppán Eszter

Copyright © 2022 by Micalea Smetlzer

Hungarian Translation © Hoppán Eszter, 2025

©Művelt Nép Könyvkiadó ,2025

ISBN 9789635805013

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Amikor először találkoztam Thayer Holmesszal, fogalmam sem volt arról, hogy akaratán kívül is mennyire meg fogja változtatni az életemet.

Az út, ami idáig hozott bennünket, nem volt könnyű, de a miénk volt.

Szembeszálltunk a lehetetlennel, és megerősödve kerültünk ki a küzdelemből.

De szerencsére a „boldogan éltek, míg meg nem haltak” nem úti cél, hanem egy folyamatos utazás, rengeteg zökkenővel.

Némelyik zökkenő talán nagyobb, mint a többi, de egyik sem számít, amíg itt vagyunk egymásnak, nem igaz?

Mindenkinek, aki – ha csak egy kicsit is,
de – többre vágyott.

Első fejezet

HALLOWEEN

– Csokit vagy csalunk! – sipítják a gyerekek kórusban, amint kinyílik az ajtó.

– Ó, milyen aranyos! Egy kis Csingiling és… te mi is vagy? – A hölgy kérdése Sedának szól, akin látom, hogy kezd elege lenni az egészből, mert már negyedszer vagy ötödször teszik fel neki ezt a kérdést.

Hogy lehet az, hogy senki sem ismeri fel?

– Ő Dani – magyarázom. – A Hókusz pókuszból. Hozzám öltözött – mutatok a saját ruhámra, mert én Sarah Sandersonnak öltöztem, Thayer pedig Billynek.

– Ó! – mosolyodik el a nő, de a szeméig nem ér el. – Tényleg, most már látom.

Vajon tényleg látja?

Aligha.

A jövő évi halloweenre megveszem a DVD-t, és a csokit vagy csalunk!-at megfordítva én adok belőle azoknak a tájékozatlan embereknek, akik még nem látták a valaha készült legjobb halloweeni filmet.

Tesz némi cukorkát mindegyik tök alakú kis vödörbe. A lányok díszítették fel őket csillámragasztóval és matricákkal. Jó nagy rumlit csináltak, de a nevetésük és mosolyuk bőven kárpótolt azért, hogy azóta is mindenhol ott van a csillám a házban. Nem is beszélve a ragasztóról, amit le kellett vakarnom az asztalról.

Az ajtó becsukódik, és visszamegyünk az útig, ahol Thayer vár a húzós kocsival. Úgy volt, hogy Caleb is velünk tart, de tovább kellett maradnia a munkahelyén. Egy rakás képet küldtem neki, hogy kárpótoljam. Calebnek rengeteget kell dolgoznia ugyan, mégis igyekszik mindig jelen lenni, ezért nagyon fájlalja, ha lemarad valamiről.

– Apa! – jajdul fel Seda, és ide-oda lóbálja a vödrét. – Ez a néni sem tudta, hogy ki vagyok. Hülyék az emberek? – fújja fel az arcát felháborodottan.

– Seda! – szólok rá, és próbálok nem nevetni, annyira váratlanul ért a kifakadása. A gyerekek tényleg nagyon durva dolgokat tudnak mondani. – Ne mondj ilyeneket.

Seda a szemét forgatja.

– Ez csak az igazság, anya.

Valahogy sikerül neki egyszerre nyolc- és harmincévesnek lennie. Nem tudom, mit csinálok majd, ha tinédzser lesz. Persze valójában Thayer és Caleb miatt aggódom igazán, ha egyszer elkezdenek érdeklődni utána fiúk. Biztos vagyok benne, hogy Caleb lenyomozza az összes srácot.

Soleil az apukája felé nyújtja a kezét, és Thayer átveszi tőlem. Már kétéves, és hazudnék, ha azt mondanám, hogy az elmúlt hónapban legalább hetente egyszer nem sírtam el magam emiatt, hiszen a lányok rohamosan közelítenek a kilencedik, illetve a harmadik születésnapjukhoz.

Mindig hülyének néztem azokat, akik azt mondogatták, hogy élet egy szempillantás alatt eltelik, de most már tudom, hogy igazuk volt.

Azt hiszem, hogy ezt tovább nehezíti, hogy nincsenek itt bizonyos emberek, akiknek látnia kellene őket.

Anyu.

Forrest.

Néha nehéz úgy ránézni Sedára, hogy ne jusson eszembe: Forrestnek soha nem nyílt lehetősége bizonyos dolgokra. Az élet szép, de végtelenül igazságtalan.

– Megálljunk még egypár háznál? – kérdezi Thayer Sedától, és megfogja a kocsi fogantyúját, hogy ő húzza, hiába akartam én megszerezni.

Seda megrázza a vödrét, és elfojt egy ásítást.

– Soha nem mondanék nemet még több édességre.

Thayer kuncog, és a szeme megcsillan az utcai lámpák fényében, amikor rám mosolyog.

Hogy lehet, hogy ennyi év után még mindig eláll tőle a lélegzetem? Esküszöm, hogy az idő múlásával csak egyre jóképűbb lesz. A boldogság jól áll a férjemnek.

– Rendben – mondja Sedának, miközben továbbindulunk. – Még két háznál megállunk, és aztán megyünk haza. Csingiling már horkol a vállamon. Lesz itt bőven nyáladzás.

Seda felkacag, és elénk ugrik.

– Tényleg? – Soleil ebben a pillanatban olyan horkanást produkál, ami a halottakat is felébresztené. – Nem mehetnénk el még egy helyre? – érdeklődik.

– Ha neked nem gond… – Berakom Soleil vödrét a kocsiba. – Átveszem – mondom Thayernek, a kocsi fogantyújára mutatva.

– Dehogy, hagyd – erősködik. Makacs alak.

Seda előrerohan a következő házhoz, és amint megkapta a cukorkáját, hazamegyünk. Szerencsére csak hárompercnyi sétaútra lakunk. Biztos vagyok benne, hogy Binx és Winnie el lesz ragadtatva, hogy visszatértünk.

– Apu itthon van már? – kérdezi Seda, és a szomszéd házat bámulja.

Vicces, hogy már nem olyan, mintha anyám háza lenne. Caleb rendbe hozta az elmúlt időszakban, itt-ott változtatott néhány apróságot, de valahogy mégis minden úgy állt össze, hogy teljesen másnak tűnjön.

– Nem tudom. – A ház sötét, de ez nem jelent sokat. – Nézzük meg!

– Én lefektetem Soleil-t. – Thayer odahajol hozzám, és megcsókol.

– Köszönöm! – Elindul a kocsibehajtón a gyerekkel meg a kiskocsival, én pedig elindulok Calebhez Sedával.

Odarohan a bejárati ajtóhoz, kezében a cukorkás vödörrel, és megnyomja a csengőt.

Néhány lépésnyire lemaradok, és várom, hogy Caleb ajtót nyisson. Nem válaszolt a legutóbbi üzenetemre, de ez nem jelent sokat. Ha már megérkezett, akkor valószínűleg eszik és zuhanyzik először.

Seda a homlokát ráncolja, amikor csukva marad az ajtó.

– Azt hiszem, nincs itthon.

– Csengess csak még egyszer, a biztonság kedvéért.

Seda beharapja a száját, és megnyomja a gombot.Ezúttal felgyullad a fény a verandán, és Seda arca felragyog. Nem tudok eléggé hálás lenni azért, hogy ennyire kötődik Calebhez. Mivel nem ő Seda vér szerinti apja, könnyen hátat fordíthatott volna neki a válásunk után, de nem tette. Az nem ő lett volna. Seda nem a vér szerinti lánya, de minden más szempontból olyan a kapcsolatuk, mint apának és gyerekének.

Kinyitja az ajtót, a haja nedves a zuhanyozástól, és visszafogja hiperaktív golden retriever kiskutyáját, amit csak néhány hete kapott.

– Csokit vagy csalunk, apu! – nyújtja előre Seda mohón a vödrét.

Caleb kuncogva kinyitja az ajtót.

– A kedvencedet adom. Ne mozdulj.

– Anyuci – néz hátra rám Seda a válla fölött, és a mozdulattól meglebben szőke haja. Annyira hasonlít rám ugyanebben a korban, hogy olyan, mintha önmagam egy olyan változatát látnám, aki gyerekként lehettem volna, ha nem lett volna az apám. – Nem baj, ha apunál alszom?

Caleb felvonja a szemöldökét, és várja a válaszomat.

– Tőlem nyugodtan.

– Tőlem is.

– Hurrá! – öleli át Calebet, és beront, a kiskutya pedig követi.

– Hiperaktív ma este, és még nem is evett az édességekből – figyelmeztetem Calebet.

Elmosolyodik.

– Megoldom.

És tudom, hogy tényleg így lesz.

Integetek, aztán átvágok a gyepen a Thayerrel közös házunk felé. Thayert Soleil szobájában találom, az altatási procedúra közepén. Soleil még ébren van, de már nagyon laposakat pislog.

– Helló! – súgom az ajtóból.

Thayer int, így aztán odamegyek, és felváltva olvassuk a mesét. Soleil kifáradt a csokikéregetős estétől, és elalszik, mielőtt az utolsó oldalhoz érnénk. Megigazítom rajta a takarót, és puszit nyomok a feje búbjára.

Szeretek anya lenni. Nem könnyű, az egyszer biztos, és nem való mindenkinek, de én mindennél jobban szeretem a gyerekeimet. Azt hiszem, anyának születtem. Thayer és én tovább próbálkoztunk, de ezúttal nem ment olyan könnyen a teherbe esés. Megegyeztünk abban, hogy szeretnénk még egy kisbabát, de lehet, hogy ez már nincs benne a pakliban. Majd az idő megmondja.

Thayer megfogja a kezem, és a szobánkba vezet.

– Seda Calebnél alszik?

Felizzik a pillantása, és tudom, mire gondol.

– Igen. – Ezt kissé elfúlva mondom, mire ő elvigyorodik. Nem tehetek róla, hogy ennyire odavagyok érte. Két kisgyerek mellett nehéz időt szakítani csak kettőnkre. Így is próbálunk legalább egy hónapban egyszer csinálni magunknak egy randis estét, amikor elmehetünk valahová úgy, hogy nem kell folyamatosan azt hallgatni, hogy apa meg anya.

– Akkor hát ketten vagyunk… meg egy kidőlt gyerek.

– És Binx meg Winnie – emlékeztetem. – Az állatseregletről se feledkezz meg.

Kuncogva lehajtja a fejét, hogy a nyakamra tapassza a száját.

– Nagyon tetszik ez a jelmez. – Megfogja a derekamat, és magához húz. Lehetetlen nem érezni a keménységét. – Már egy jó ideje gondolkozom azon, hogy leszedjem rólad – mered felpolcolt mellemre, amely majd kibuggyan a szoros fűzőből.

Zihálva kapaszkodom az alkarjába, miközben cuppanós csókokkal borítja a nyakamat. Ez eléggé érzékeny pont, és ő nagyon szereti csókolgatni. Azt hiszem, szereti tudni, hogy még mindig bármikor le tud venni a lábamról.

– Le kell zuhanyoznom – kuncogok, ahogy a szakálla csiklandozza a bőrömet.

– Zuhanyozhatunk együtt. Ha akarod… – Elhúzódik, és az arcomra teszi a kezét.

Lábujjhegyre állok, hogy megcsókoljam, és alig várom, hogy ruha nélkül lássam.

– Persze.

A fürdőszobába menet levetkőztetjük egymást. Nevetségesen sok időbe telik megszabadulni a fűzőmtől, de végül sikerül.

Megereszti a zuhanyt, aztán nyomban letérdel elém, és szétfeszíti a lábamat.

– Thayer! – zihálom, és az ujjaim a hajába mélyednek, miközben a nyelve dolgozik rajtam. Erre egyáltalán nem számítottam. Persze nem mintha panaszkodni akarnék. A fejem a falhoz hanyatlik. Felnyögök, amikor az ujjai is csatlakoznak a nyelvéhez. Már évek teltek el, és a szex mégsem unalmas. Sőt, még jobb is lett. A meghittség megkönnyíti, hogy beszéljünk arról, mit akarunk, mire vágyunk. – Még! – könyörgök, és a hajába túrok.

Érzem a kuncogását. Borzongás fut végig a gerincemen.

Tiltakozva felmordulok, amikor abbahagyja, felnéz rám a térdeplésből, és lassan végigsimít a farkán. A látványtól az ajkamba harapok.

– Szeretnél elélvezni a nyelvemen, Napsugaram? – Lélegzet-visszafojtva bólintok, és nyöszörögve harapdálom a szám. – Mondd ki, bébi. Hallani akarom, ahogy kimondod.

– Szeretnék… elélvezni… a… nyelvedtől.

Nem felel semmit, csak erős kezével megmarkolja a combomat, és mozdulatlanul tart, miközben a csiklómat nyalja.

– Igen, igen, igen! – kántálom elgyengülve. Thayer jobban ismeri a testemet, mint én, és mindent úgy csinál, ahogy a legjobb. – Ez az! Ne hagyd abba!

Kuncogni kezd, valószínűleg azért, mert olyan elfúló a hangom.

Amikor az orgazmus áthullámzik rajtam, ő megtart, a karjába vesz, azután a zuhany alatt tisztára csutakol, különös figyelmet szentelve bizonyos testtájaknak.

Nem dug meg a zuhany alatt, de azt eléri, hogy még akarjak belőle, és gyakorlatilag már könyörögjek neki, mire végül nekiáll egy törülközővel megszárogatni.

– Gonosz vagy – mondom neki félig komolyan.

Elmosolyodik, és megtörli a lábamat.

– De szereted. – Csak ennyit mond, aztán felkap, kivisz a fürdőszobából, majd ledob az ágyra, és a testével betakar.

Nagy és erős, szinte eltűnök alatta.

Az enyémhez dörzsöli az orrát, és megcsókol.

Lassú. Érzéki. Ettől csak még fájdalmasabban vágyom rá. Megfogja a csípőmet, és lenyom, amikor megpróbálok hozzádörgölőzni.

Nevet, és könnyedén megfogja az államat.

– Mindig olyan mohó vagy.

Nyöszörögni kezdek, amikor a szája elindul rajtam lefelé, és nyelve először a jobb, aztán a bal mellbimbómat járja körbe. Meg akarom markolni a farkát, de elkapja a kezem, és az ágyra nyomja a fejem fölött.

– Thayer! – próbálok kiszabadulni a szorításából, de hiába.

– Hadd szórakozzam ki magam – csókolja meg a nyakamat.

– És az én szórakozásommal mi lesz? – csücsörítek duzzogva.

Kissé elhúzódik, hogy rám vigyoroghasson.

– Erre való a második menet.

Thayer rászánja az időt, hogy felizgasson, így amikor végül belém hatol, a testem több mint készségesen fogadja magába.

Néha eltűnődöm azon, hogy lehet ez az egész még mindig ilyen jó, minden egyes alkalommal ilyen intenzív. A kettőnk közötti vonzalom mind a hálószobában, mind azon kívül elképesztő. Olyan fiatal voltam, amikor beleszerettem Thayerbe, hogy még nem igazán ismertem sem a szerelmet, sem az életet, de az, amit iránta érzek, mégis túlélt minden megpróbáltatást és gyötrelmet.

– Annyira jó vagy, bébi! – mormogja a fülembe. – Fogalmad sincs, milyen érzés az az édes puncid
a farkam körül.

A hátába mélyesztem az ujjaimat, jelezve, hogy többet akarok.

Keményebbet akarok.

Gyorsabbat.

Mindent, amit csak adni tud.

Az ujjai megtalálják a csiklómat, és épp a megfelelő nyomással és erősséggel dörzsölik.

– Igen, ó, istenem, igen, pont ott! – kiáltok fel, és belekapaszkodom a karjába, amikor az orgazmus végigsöpör rajtam.

– Basszus, bébi, én… – Még erősebben markolja a csípőmet, és leszorít a saját orgazmusa közben.

Aztán átfordul, és magával húz, hogy szinte félig rajta feküdjek.

A szája súrolja a homlokomat.

– Azt hiszem, most sikerült.

Elfojtok egy ásítást.

– Mi sikerült?

– Teherbe ejteni téged – feleli olyan hangon, mintha eleve tudnom kellett volna, mire gondolt. Lehet, hogy tényleg tudhattam volna, de a két hihetetlen orgazmus és a napi pörgés utáni fáradtság kicsit eltompította az agyam.

– Hát, lehet – nyitom ki a szemem, és profilját bámulom. Az orra vonalát és az ajka ívét. Thayer Holmes nagyon szexi példány, és teljesen az enyém.

– Mit csinálnál… Mit éreznél, ha nem esnék újra teherbe?

Fura pillantást vet rám.

– Majd fogsz.

– De mi van, ha nem? – mondom ki a félelmemet, ami ott lappang a tudatom mélyén.

Hihetetlenül szerencsés vagyok, hogy van két okos, csodálatos kislányom. Talán az univerzum úgy ítéli meg, hogy ennyi már elég. Én nem bánnám, de ő talán igen. Különösen azután, hogy elvesztett egy gyereket.

Forrest hiánya minden egyes nap érezhető. Ez nem olyasmi, ami elmúlik, még számomra sem, aki nem is voltam a szülője. Tudom, hogy soha nem pótolhatja őt egy másik gyerek. Egyáltalán nem erre gondoltam. Csak arra, hogy talán egy ilyen rettenetes veszteség után Thayer nagyobb családot akar, mint amit én adhatok neki.

– Ez meg honnan jött most?

Felsóhajtok, és a fülem mögé tűröm a hajam. Teljesen elrontom a szex utáni kellemes békét, de ezt muszáj megbeszélnünk.

– Nem is tudom… – hárítok, keresem a megfelelő szavakat. – Sedával és Soleil-jel elég könnyen és gyorsan történt. – Elpirulok, és arra gondolok, hogy Seda mekkora meglepetés volt. – De most nem. Én teljesen elégedett vagyok azzal, ha csak a két lányunk van, de te is?

Egy pillanatig csak bámul rám, feldolgozza, amit mondtam.

– Basszus, Salem, persze.

– Jó. Akkor jó. – Kezdek elszontyolodni, és bosszús is vagyok, amiért annyira a szívemre veszem. – Én is szeretnék még egy babát, de… – kezdem, de még abban sem vagyok biztos, hogy mit akarok mondani, nem is beszélve arról, hogyan fogalmazzam meg a gondolataimat.

Sok nő küszködik termékenységi problémákkal, és én örülhetek, hogy már van két kislányom, de a lelkem mélyén vágyom még egy gyerekre. Szeretek anya lenni. Ez a világ legnehezebb munkája, de a lányaim a legnagyobb csodák, amiket valaha létrehoztam. És szeretnék még egy gyereket. Egy újabb lányt, vagy fiút, nem számít. Csak azt tudom, hogy bőven van még hely a szívemben további gyerekeknek.

– Salem! – mondja a nevemet Thayer halkan és áhítatosan, és ha lehet, még közelebb húzza magához meztelen testemet. Hozzásimulok, szinte beleolvadok. Thayer Holmes az én kedvenc helyem. – Úgy lesz, ahogyan lennie kell.

Halkan kuncogok.

– Úgy beszélsz, mint egy jósgömb.

Játékosan megcsípi az oldalamat.

– Ne gúnyolódj!

Körözni kezdek a mellbimbója körül.

– Csak nem akarok csalódást okozni.

Olyan hirtelen mozdul, hogy egyszer csak alá kerülök, és ő megtámaszkodik fölöttem.