© 2024 Elisabeth Krazli

© 2024 Gyémántfelhő Kiadó

Borítóterv: Hadobás Martin

ISBN 978-615-6509-34-5

Szerkesztette: Mirkó Ágnes

Korrektúra: Bódai-Soós Judit

Felelős kiadó: A Gyémántfelhő Kft. ügyvezetője

Az elektronikus verziót a Golana Studio készítette.
golana.hu

Minden jog fenntartva. A könyv, illetve egyes részeinek másolása, terjesztése tilos. A könyv bárminemű felhasználása kizárólag a kiadó előzetes, írásbeli hozzájárulásával végezhető, kivéve a szabad felhasználás esetköreit. A kiadó előzetes, írásbeli engedélye szükséges különösen a jelen kiadvány lefordításához, többszörözéséhez, terjesztéséhez, digitalizálásához, feldolgozásához, átdolgozásához, az egyes részleteknek az idézés szabályait meghaladó átvételéhez. A jelen kiadványt a mindenkori hatályos szerzői jog védi, melynek megsértését adott esetben a Büntető Törvénykönyv is büntetni rendeli.

1. fejezet

A férfi elgondolkozva nézte markáns arcát borotválkozás közben a fürdőszoba tükrében. Sötét haját mindig rövidre vágatta. Így kényelmesebb. Vonásai határozottságról árulkodtak, szögletes álla szinte dacossá tette. Barna szeme azonban a sokat megélt ember tekintetét tükrözte, tele emberséggel, de a mélyén mindig egy csipetnyi szomorúsággal.

Még néhány nap és betölti a harmincadik évét, gondolta magában. Vajon kinek jut eszébe? A szülei persze felhívják és gratulálnak neki. De ők messze vannak, csak ritkán tudnak találkozni. Talán a húga? Majd küld egy vicces e-mailt, amiben felhívja a figyelmét, ideje lenne megnősülni és befejezni ezt a röpködést a világban. Persze, mit is kívánhatna egy boldog családanya, akinek a legfőbb büszkesége a három gyönyörű gyereke?

Miklós elfordult a tükörtől.

Az ő élete másként alakult. Messze került attól a csongrádi falutól. Már kisfiúként is rendőr akart lenni, nyomozó. Olyan kutyás, mint Kántor vagy Rex gazdája. Évekig küzdött, tanult, de végül sikerült. Amikor átvette az oklevelét, és rendőrré avatták, a családja büszke volt rá, hiszen ő volt az első diplomás a széles rokonságban. Bár édesanyja megjegyezte, hogy jobban örült volna, ha valami rendes szakmát tanul.

Felkerült a fővárosba, egyre távolabb az alföldi egyszerű emberektől. De a rendőrségnél mégsem érezte jól magát. Néhány év múlva a katasztrófavédelemhez kérte át magát. Itt hamar felfigyeltek rá, hogy milyen jól ért a kutyákhoz. Hamarosan egy különleges feladatokra bevethető kutyás mentőcsapat tagja lett. Ekkor kapta az imádni való, játékos belga juhászkutyát, Bukfencet, amit már ő képezett ki. Ennek már négy éve. A kis gombócból azóta az ország legjobb kereső- és mentőkutyája lett, de a név rajta ragadt. Az elmúlt években bejárták a fél világot, ott voltak mindenhol, ahol segíteni kellett. Haitin a földrengés után, az indonéziai cunami, vagy éppen az olaszországi földrengés utáni mentésben. Miklós, ha meghallotta a hírekben, hogy valahol nagy baj történt, tudta, hogy készülődniük kell. Ezt nagyon kevés lány tudta elfogadni, de neki ez volt az élete. Zsófi is csak fél évig bírta, pedig leginkább csak hazai bevetéseik voltak. Azt akarta, hogy kiszámíthatóbb munkát keressen. De ebből Miklós nem engedett, végül Zsófi feladta és elment. A férfi sajnálta is meg nem is. Hamar rájött, hogy nem volt ez az igazi nagy szerelem egyikük részéről sem. Sóhajtott egyet és elindult a konyha felé. Nem is értette, miért is tört rá most ez az önsajnálat. Talán ez a fránya közelgő születésnap az oka.

Bukfenc boldog farkcsóválással szaladt elé. Miki megpaskolta a nyakát, majd a hűséges állat sokatmondó pillantással leült a tányérja mellé. A férfi elnevette magát, és teletöltötte a kedvenc kutyatápjával.

– Értem én – mondta még mindig mosolyogva –, szép dolog a barátság, de első a reggeli.

Pillanatnyilag ez az okos állat állt a legközelebb hozzá. Zsófi Bukfencet sem szerette. Valószínűleg féltékeny volt rá, mert megérezte, hogy a kutya és gazdája mennyire egy húron pendülnek, milyen csodálatos összhang alakult ki közöttük.

– Bukfencet kellene feleségül venned – vetette oda mérgesen a lány, mielőtt elment.

Az órára nézett. Még lesz ideje nyugodtan megreggelizni. Ha nem volt esemény, nyolc órakor kezdődött a munkaidő. Miközben a kávéra várt, bekapcsolta a rádiót. Éppen a hétórás híreket olvasta a bemondó. A politika nem különösebben érdekelte. A serpenyőben sonkát pirított, az illatára Bukfenc is szimatolni kezdett. Épp a hűtőbe nyúlt tojásért, amikor felkapta a fejét és a bemondót figyelte.

„Helyi idő szerint tegnap a hajnali órákban hatalmas földrengés rázta meg Chile középső részét. A fővárostól nagyjából 550 kilométerre, északra fekvő Vallenar városnál volt a rengés epicentruma. A Richter-skála szerinti 8,7-es erősségű katasztrófa szörnyű pusztítást vitt véghez. Egész települések váltak romhalmazzá. Az áldozatok számát már most több tízezerre teszik. De ez a szám még növekedni fog, mert sok települést még meg sem tudtak közelíteni a leszakadt hidak, a megrongálódott utak és a hegyomlások miatt. A térség nagy részével a telefon-összeköttetés is megszakadt. A chilei elnök megrendült hangú beszédben kérte a világ országait, hogy nyújtsanak segítséget a mentésben és a helyreállításban.”

A sonka majdnem odaégett, mert Miklós teljesen elfeledkezett róla. Gyorsan ráütötte a tojást, miközben így szólt.

– No, Bukfenc, azt hiszen, hamarosan utazunk.

Az állat az „utazunk” szóra úgy kapta fel a fejét, mint más kutya, ha meglátja a pórázt. Teljesen izgalomba jött. Miklós gyorsan bekapta a reggelijét, a kutyát beterelte az autóba és már indult is a munkahelyére. Sejtette, hogy ma sok dolga lesz. És nem is tévedett. A portás már azzal fogadta, hogy Bányai ezredes mindenkit a nagy tanácskozó terembe vár nyolc órára. Még tíz perc volt addig, de már szinte mindenki elfoglalta a helyét. Izgatottan tárgyalták az eseményeket és a várható feladatokat.

A főnök pontos volt, mint mindig. Emberséges parancsnoknak tartották, törődött a beosztottjaival, de a pontatlanságot és a fegyelmezetlenséget nem tűrte. Megvárta, míg elcsendesül a terem.

– Üdvözlöm önöket! Köszönöm, hogy mindenki időben ideért, azok is, akiknek ma szabadnapja lenne. Gondolom, valamennyien értesültek már a Chilét megrázó földrengésről a híradásokból. Az ország elnöke a világ nemzeteihez fordult segítségért.

– Kaptunk már konkrét felkérést? – kérdezte az egyik munkatárs.

– Még nem – válaszolt Bányai. – A megbeszélés után felveszem a kapcsolatot a nagykövetséggel, de szeretném, ha minél előbb készültségben állna a kiküldendő csapat. Mindannyian tudják, hogy ilyen esetben minden perc számít.

Itt is, ott is helyeslően bólogattak. Tapasztalatból tudták, hogy a főnöknek igaza van.

– A csapat parancsnoka Kántor Miklós lesz. Van külföldi tapasztalata és az is mellette szól, hogy jól beszél spanyolul. A mentőcsapat tagja lesz még Szekér Ákos, Németh Szabolcs és Kiss Zsolt. Az orvosi feladatokra Horgas Norbertet gondoltam, Mérai Eszter lesz a tolmács és a hatóságokkal is ő tartja a kapcsolatot. És természetesen a két kutya, Bukfenc és Harcos. Kérem az utazókat, hogy készítsék össze a holmijukat az indulásra és rendezzék el a személyes ügyeiket! A többiek segítségével állítsák össze a szükséges felszerelést és legyenek készen délutánra!

A társaság pillanatok alatt szétszéledt. A gépezet olajozottan működött, mindenki tudta a dolgát.

– Na, főnök, ezt hogy adod be Zsófikának? – kérdezte Ákos, akivel szoros barátságba kerültek az évek során.

– Sehogy – vonta meg a vállát Miki. – A hétvégén végleg befejeztük. Azt mondta, vegyem feleségül Bukfencet.

Ákos akkorát nevetett, hogy még a könnyei is potyogtak.

– Azért van humora a csajnak – törölgette a szemét.

– És Bianka mit szól, hogy itt hagyod a bébivel?

– Legfeljebb az zavarja, hogy nem jöhet velem – kuncogott Ákos. – Nem szívesen marad ki egy ilyen kalandból.

– Tudod, irigyellek – vágott egy grimaszt Miki. – De most már munkára fel!

Miklós egy óra alatt megjárta a lakását oda-vissza. Egy alap úti csomag mindig összekészítve várta az indulást. Ellenőrizte az iratait, a szomszédasszonyra bízta a postáját és már indult is vissza.

Bár tudta a dolgát, most mégis izgult kicsit. Első ízben bízták rá a vezetést külföldi munkánál. Most nem hibázhat, rajta múlik a küldetés sikere. Felelős a rábízott emberekért. Azt sejtette, hogy mi vár rá, de mindig akadnak váratlan helyzetek, és akkor neki kell döntenie. Nem hibázhat, hiszen emberéletek múlhatnak az ő döntésén. Nagyot sóhajtott és belevetette magát a munkába. Kezében a listával ellenőrizte a felszereléseket, amiket a mentéshez magukkal visznek. Mellette Norbi a gyógyszereket, kötszereket, orvosi felszereléseket vette számba. Mindenre fel kellett készülni, hiszen nem lehetett tudni, mit találnak a helyszínen. Délután három órakor megjelent Bányai ezredes.

– Hogy állnak a készüléssel? – kérdezte.

– Már az utolsó ellenőrzésnél tartunk – válaszolták.

– Jól van. Még ma indulnak. A nagykövet úr hálásan fogadta a felajánlást. Itt van valamennyiük számára a vízum. Este nyolckor a Baptista Szeretetszolgálat segélyszállítmányával repülnek Santiagoba. Onnan a helyi hatóságok irányítják majd tovább a csapatot. Sok szerencsét!

– Köszönjük. Szükségünk lesz rá – válaszolta Miklós.

Az ezredes a férfi felé fordult.

– Bízom önben, Miklós. Tegyenek meg mindent, ami lehetséges, de vakmerő hősködésre nincs szükség. Min denkit visszavárunk. Törekedjen minél jobb együttműködésre a helyiekkel és a többi mentőcsapattal! Sikeres küldetést!

– Mindent meg fogunk tenni, ezredes úr – szorította meg határozottan Miklós a felé nyújtott kezet.

Amikor hat órakor kiértek a repülőtérre a gép már készenlétben állt, a segélyszállítmány egy részét már berakták. A vámon és az útlevél ellenőrzésen gyorsan túljutottak. A bepakolás is zökkenőmentes volt. Az előzetes terveknek megfelelően, nyolc órakor a gép felemelkedett és megkezdte hosszú útját a Föld túlsó felére.

A felszolgált vacsora után egy ideig még halk beszélgetés hallatszott, majd mindenki igyekezett kihasználni az időt alvásra és pihenésre. Tudták, hogy a következő napokban nem sok idejük lesz erre. Miklós is igyekezett kényelmesen elhelyezkedni, majd lehunyta a szemét. De egyelőre nem tudott elaludni. Gondolatai a csapat tagjai körül jártak.

Ákos két évvel idősebb nála, tapasztalt hegymászó és hegyimentő képzettsége is van. Az egyik alpesi túrán ismerte meg Biankát, azóta elválaszthatatlanok. Miki akkor ismerte meg, amikor a katasztrófavédőkhöz került. Ákos azonnal a szárnyai alá vette, azóta barátok. Övé Harcos, a fekete labrador, a mentőkutyák gyöngye.

Szabolcs igazi „úri fiú”, gazdag családból jött. Ügyes és fegyelmezett, egy éve dolgozik a csapattal. Mindenki úgy gondolta, hogy csak egy hóbort ez nála, hamar beleun, ha „piszkos lesz a keze”. Talán ezért is akar állandóan bizonyí tani. És ez lesz az első igazi nagy feladata. Miklós örült, hogy itt van a csapatban.

Zsoltnak már kevésbé örvendett Az idősebb kolléga állandó akadékoskodásával és okoskodásával nem volt éppen népszerű a fiúk között. Amióta két éve a felesége elhagyta, még kiállhatatlanabb lett.

Norbi afféle igazi „nagy fehér doktor” volt, már a negyvenes éveiben járt. Jóságos tekintet, hatalmas szakmai tudás és tapasztalat jellemezte. Csendes nyugalommal tűrte az otthoni nőuralmat, amit a felesége és két kamasz lánya testesített meg. Miki már többször járt vele külföldön és tudta, hogy a legnehezebb helyzetekben is higgadt marad.

És végül Esztike. Miklós elmosolyodott. Tetszett neki a szőke kislány. Próbálkozott is nála még Zsófi előtt, de a lány csak jó havernak tekintette. Végül ebben is maradtak, szerelem nem lett, de a barátság többet ér. Kedves volt, talpraesett és főleg nagyon csinos. Ezek a tulajdonságok sokat fognak érni a következő napokban, ha el kell intézni valamit. Eszter volt az utolsó gondolata, amikor elnyomta az álom.

***

Tiana hirtelen riadt fel álmából. Ismét érezte azt az idegeket görcsbe rántó iszonyatot. Pedig már napok óta nem álmodott arról a szörnyűségről. Valami felébresztette. Nem tudatosult benne, hogy mi, de érezte, hogy valami történt. Aztán ismét, mintha megmozdult volna minden. Földrengés! Valószínűleg kinevetnék, ha mondaná, de ő olyan érzékennyé vált az utóbbi időben, hogy azt is megérezné, ha a világ túlsó felén történt volna. Nem bírt tovább ágyban maradni. Egy vékony kabátot magára kapva lesétált a tengerpartra. Fabioék háza alig néhány méterre volt az óceántól. Amikor két hónappal ezelőtt ideérkezett, azonnal beleszeretett Valparaisoba. Pedig nagyon rossz állapotban volt akkor. Ezért is küldték a szülei a bátyjához, a világ túlsó végére. A forró olasz nyárból az enyhe chilei télbe érkezett. Az első napokban nem tudta, mit kezdjen magával. Gyakran órákat ült mozdulatlanul a parton és a vizet bámulta. A család figyelmes volt vele, de hagyták, hogy ő tegye meg a következő lépést. Legnehezebb a kicsi Inezt volt távol tartani, aki nem értette, miért nem játszik vele Tia néni. A maga négyéves esze honnan is érthette volna, hogy már a látása is micsoda fájdalmat okoz Tianának. Aztán lassan oldódott a lelkét összeszorító görcs. Egyre ritkábban ébredt izzadtságban fürödve a kísértő rémálomból. De ma hajnalban ismét érezte. Tudta, hogy történt valami. A hullámverés egyenletes zaja lassan megnyugtatta. Amikor a nap fényes korongja előbújt a hegyek mögül, Tiana visszatért a házba. Juanita, a sógornője már a konyhában tüsténkedett.

– Korán keltél. A tengernél voltál? – kérdezte, amint meglátta a belépő lányt.

– Igen. Nem tudtam aludni. Valami felébresztett.

– Gyere, készítsük el a reggelit! Fabio is mindjárt itt lesz.

Míg Juanita kenyeret szelt, sajtot és szalámit vágott, a kancsóba frissen facsart narancslét töltött, Tia megterítette az asztalt. Éppen elkészültek, amikor Fabio rohant be feldúltan.

– Drágám, kapcsold be a rádiót! Valami történt.

Az asszony már nyúlt is a kapcsoló után.

– Megszakítjuk adásunkat. Rendkívüli közlemény következik. Hajnali öt óra nyolc perckor kifejezetten erős, 8,7-es földrengés rázta meg Atacama és Coquimbo tartományokat. A rengés epicentruma Vallenar városnál volt. Az elnök mozgósította a hadsereget és a lakosságtól, valamint a nemzetközi közösségtől kért segítséget. Az áldozatokról és a károkról még keveset tudunk, mert szinte minden összeköttetés megszakadt a térséggel.

Fabio és Juanita lélegzet-visszafojtva hallgatták a bemondó szavait. Így észre sem vették először, hogy Tiana egyre sápadtabbá válik, reszketni, majd egyre erősebben remegni kezd. Amikor a közlemény véget ért, Juanita megfordult és ekkor hallotta meg a lány suttogását. Karjába zárta, így próbálta megnyugtatni.

– Megéreztem. Ez ébresztett fel. Tudtam, hogy baj van. – Már a fogai is összekoccantak, ahogy beszélt.

– Fabio, hozd a gyógyszerét! – kiáltotta a felesége.

Nagy nehezen belediktálták a nyugtató cseppeket, de csaknem negyedórába telt, mire elmúlt a reszketése. Juanita ringatta, simogatta, mint amikor Inezt próbálja megnyugtatni. A gyógyszer végre hatott, és Tia szeme lecsukódott.

– Istenem, miért most kellett ennek bekövetkeznie? – fohászkodott az asszony. – Pedig már olyan szépen javult az állapota.

Fabio csak hümmögött. Tudta, hogy nehéz napok várnak a húgára. Akkor, ott, Aquileában mindent elveszített, ami fontos volt a számára. De hiába jött el Olaszországból, a végzet itt is kísérti. Most valószínűleg újra átéli a családja, az otthona elvesztését. Szegény kislány.

Tiana öt órát aludt. Amikor felébredt, először nem is emlékezett semmire. Aztán eszébe jutott minden. Érdekes módon azonban úgy tűnt, hogy az újabb megrázkódtatás legyőzte a lelkét korábban marcangoló iszonyatot. Ott már csak az üresség maradt. Az agyában egyre az zakatolt: Segítenem kell! Mégiscsak orvos vagyok. Szükség van rám. Oda kell mennem.

A gondolatot azonnal tettek követték. Amikor Juanita legközelebb benyitott, hogy megnézze alszik-e, már lázas csomagolásban találta.

– Mit csinálsz? – kérdezte meglepődve.

– Elutazom. El kell mennem – hadarta Tia.

– Hová akarsz menni? Haza, Olaszországba? – nézett rá a sógornője. – Ne menj el! Minden rendben lesz, csak megrémültél.

– Nem, nem, félreértettél – pakolt tovább rendületlenül –, oda kell mennem segíteni. Orvos vagyok, biztos, tudok segíteni.

– Nem mehetsz oda – ijedt meg Juanita. – Még nem vagy elég jól, nem fogod bírni – kérlelte. – Felhívom Fabiot

– Hidd el, tudom, mit csinálok. A gyógyszereimet magammal viszem és be is fogom szedni. Orvos vagyok, tudok magamra vigyázni.

Az asszony a kezeit tördelve kiszaladt, és szinte sírva hívta fel a férjét. Fabio is megijedt, arra kérte a nejét, hogy ne engedje el addig, amíg ő haza nem ér.

Amikor az asszony néhány perc múlva megkérte Tiát, hogy várja meg a testvérét, csak annyit mondott, hogy úgyis el akart búcsúzni. Fabio is hiába próbálta lebeszélni a tervéről.

Estére megérkeztek az első képes beszámolók a földrengésről. A pusztítás leírhatatlan volt. Tiana úgy döntött, hogy másnap Santiagoba megy és csatlakozik egy mentőcsapathoz.

***

A repülőtérre sorban érkeztek a segélyeket és a mentőegységeket szállító gépek. Innen irányították tovább őket a katasztrófa helyszínére. Látszólag teljes fejetlenség uralkodott. Emberek rohangáltak, nyelvek kavarogtak, mindenki sietett.

A lány megkereste az operatív parancsnokságot és felajánlotta a szolgálatait. Innen a nemrég érkezett magyar csapathoz irányították. Tia örült ennek, mert emlékezett rá, hogy Aquileában is ott voltak és nagyon jó munkát végeztek. Azonnal elindult, hogy megkeresse őket. Bár nagy volt a forgalom, hamarosan rájuk akadt. Éppen a felszerelést rakodták át egy kisebb belföldi járatra.

Azon gondolkodott, milyen nyelven szólítsa meg őket. Vajon beszélnek spanyolul? Vagy inkább az angollal próbálkozzon? Bár az ő angoltudása meglehetősen hiányos volt.

– Segíthetek valamiben? – kérdezte spanyolul egy szőke lány, látva a tétovázását.

– A magyar csapat vezetőjét keresem – szólt megkönnyebbülten Tiana.

– Sajnos épp az előbb ment el, hogy megérdeklődje, hová vezényelnek bennünket pontosan – válaszolta. – De talán én is segíthetek. Mérai Eszter vagyok, tolmács és koordinátor.

– Dr. Tiana Cesari, orvos – nyújtott kezet Tia. – Ide osztottak be, hogy erősítsem az egészségügyi részleget.

– Isten hozott köztünk! – köszöntötte szívélyesen Eszti. – Legalább nem én leszek az egyedüli nő a csapatban. Gyere, bemutatlak az orvosunknak.

Horgas doktor örömmel fogadta és mindjárt rábízta, hogy ellenőrizze a lista segítségével az átrakott gyógyszereket. Tianára üdítően hatott, hogy hosszú hónapok kényszerpihenője után ismét azzal foglalkozhat, ami a hivatása. Teljesen elmerült a munkában, amikor egy kéz hirtelen felrántotta, és egy nyers hang gorombán felelősségre vonta.

– Hé, kislány! Mit turkálsz itt a gyógyszerek között?

A máskor meleg barna szem most villámokat szórt. Tia úgy bámult rá, mint aki megnémult.

– Na, mi lesz? Válaszolj! Mit keresel itt? – rázta meg a lányt.

– Orvos vagyok – nyögte ki végül. – A csapathoz tartozom.

– Ne hazudj! – rivallt rá a férfi. – Arról biztosan tudnék, mivel én vagyok ennek a csapatnak a vezetője. Még hogy orvos?! Szerintem még a 18 évet sem töltötted be.

Ekkor ért oda Eszter a hangos szóváltásra.

– Valami baj van, Miki? – kérdezte magyarul.

– Itt találtam ezt a lányt, a gyógyszerek között turkált. Azt mondja, hogy a csapathoz tartozik és orvos. – Miki még mindig rettentő dühös volt.

– Igazat mond – bólintott a lány. – Dr. Tiana Cesari, Kántor Miklós – mutatta be őket egymásnak. Miki meghökkenve nézett a két nőre.

– Bocsánat a félreértésért, de nem tudtam, hogy kiegészítik a csapatot – kért elnézést a lánytól. – Ilyen ritkán fordul elő. Persze még egy orvos jól jöhet majd.

– Örülök, hogy megismerhettem. Önnél akartam jelentkezni, de éppen nem volt itt – mosolyodott el halványan Tia és visszafordult a gyógyszerekhez.

Miklós egy pillanatig elgondolkodva nézte. Nem a legszerencsésebb bemutatkozás, de más is félreértette volna a helyzetet a helyében. Végül sarkon fordult és a saját dolgai után nézett.

2. Fejezet

Délután négy órakor felszállt velük a kisgép, hogy La Serenáig vigye őket. Onnantól már csak közúton tudnak továbbmenni, Vallenar repülőtere egyelőre használhatatlan. Miklós kihasználta az időt, hogy tájékoztassa a többieket.

– Egy kis figyelmet kérek! Szeretném ismertetni a ránk váró feladatot és az egyéb tudnivalókat. Eszter, kérlek, fordítsd a doktornőnek!

A két lány egymás mellett ült, a tolmács csak bólintott. Miklós folytatta.

– Mint tudjátok, La Serenáig megyünk repülővel, ott teherautókra pakoljuk a holmit, illetve terepjárókat kapunk a további úthoz. Egy amerikai csapattal együtt Merceditas városkában kell segítenünk. Ez a hatezer lakosú kisváros Vallenartól hetven kilométerre északra található az Atacama sivatag peremén. Ezen kívül egy húszfős katonai egység is jön velünk. Mentési és rendfenntartó feladatuk is lesz. Megfelelő gépeket is adnak az út megtisztításához. A helyi lakossággal való együttműködés nagyon fontos, de a konkrét lehetőségekről majd csak a helyszínen tudunk tájékozódni.

Miklós végignézett a társain, akik fegyelmezetten hallgatták, amit mond.

– A csapat lehetőség szerint egy helyen fog dolgozni, de előfordulhat, hogy külön kell válnunk. Ilyenkor Szabolcs és a doktornő lesz velem. A másik csoportért Ákos felel, Esztert is hozzátok osztom be, ha nincs más feladata. Szükségetek lehet a nyelvtudására.

A többiek bólogattak, csak Zsolton látszott, hogy nem tetszik neki, hogy nem őt nevezte meg Miklós felelősnek.

– És még valami – emelte meg kissé a hangját Miki. – Mint tudjátok, rendkívüli állapotot hirdettek ki a területre. Ilyenkor más törvények érvényesek. Legyetek óvatosak! Persze, főleg a fosztogatások elkerülése miatt van erre szükség, de mindenképpen kerüljétek a konfliktusokat! Köszönöm, hogy meghallgattatok. Van valakinek kérdése? – mindenki hallgatott.

– A kérdések majd akkor jönnek, ha odaérünk – mondta végül Norbi. – Pihenjünk, amíg lehet!

Eszter Miki mellé ült, hogy megbeszéljék, mik lesznek az első teendőik, ha odaérnek. Szabolcs kihasználta a helyzetet, hogy jobban megismerje az új társukat. A társalgás nem volt egyszerű, mert a fiú nem tudott sem olaszul, sem spanyolul, Tia pedig nehezen értette az angolt.

– Ide ülhetek? – villantotta rá mosolyát. A lány csak bólintott. – Nagyon szép a neved, de olyan olaszos.

– Mert olasz vagyok – nevette el magát Tia.

– Akkor, hogy kerültél hozzánk? Miért nem a saját csapatoddal vagy? Persze nagyon örülök neked.

– Nem csoporttal jöttem. Itt él a bátyám. Náluk voltam – egyelőre nem akart többet mondani magáról.

– Szóval, a nyaralásodat szakítottad meg, hogy segítsél? – fűzte tovább a szálat Szabi.

– Így is mondhatjuk – zárta le a témát a lány. – És ti?

– Nekünk ez a munkánk. Ahol baj van, segítünk. Én most veszek részt először külföldi akcióban, de a többiek már kipróbált mentők.

– Gondolom, a kutyák is. Nagyon aranyosak.

– Ők a csapat esze. Kiszagolják, hol van élő ember a romok alatt. Sokan köszönhetik nekik az életüket.

A pilóta szólt, hogy kössék be magukat, mert hamarosan leszállnak.

La Serena repülőterén látszólag teljes káosz uralkodott. Folyamatosan szálltak fel és le a gépek. Érkeztek a segélyszállítmányok, a mentőcsapatok, rakodás mindenfelé. Sebesülteket raktak be, hogy távolabbi kórházakba vigyék őket. A földrengés pusztítása itt kisebb volt, de leszállás közben láttak összedőlt vagy megrongálódott házakat.

Amíg Miklós és Eszter megpróbálta kideríteni a továbbhaladás lehetőségeit, Tiana kihasználta az időt, hogy felhívja a bátyját, aki azonnal jelentkezett.

– Csakhogy végre hírt adsz magadról! Hol vagy? Minden rendben van? – szinte kiabált az aggodalomtól.

– La Serenában vagyok, Fabio, a repülőtéren. Egy magyar csapathoz osztottak be. Most szervezik a továbbutazást.

– Jól vagy?

– Igen. Minden rendben. Nagyon kedvesen fogadtak.

– A gyógyszereket ne felejtsd el! Fogod bírni, ami ott vár rád?

– Hidd el, ki fogom bírni. Talán ez lesz a legjobb terápia. De ha baj lenne, a gyógyszerek mindig kéznél vannak.

– Vigyázz magadra, kicsim!

– Megígérem. Öleld meg helyettem is Juanitát és a kicsi Inezt!

Zsolt, aki néhány méterrel odébb cigarettázott, hallotta a beszélgetést. Bár nem sokat értett belőle, valami titkot szimatolt. Ez a nő titkol valamit. Jó lesz figyelni rá – gondolta.

Miklósék csak egy óra múlva értek vissza, de sikerrel jártak. Megtalálták az amerikai csapatot, akik már teherautókra rakták a holmikat. A vezetőjük segített, hogy Miklósék is megkapják az autókat. Két terepjáró a csapatnak és három teherautó a felszerelésnek. Mire elkészültek, már erősen sötétedett. A melléjük adott katonák, akik a sofőr szerepét is betöltötték, az indulás mellett döntöttek. Mivel főúton haladtak, úgy tűnt, nem okoz gondot a Vallenárig hátralévő százötven kilométer. Ahogy közeledtek a földrengés központja felé, egyre többször kellett megállni a megrongálódott úttest miatt. Gyakran csak az egyik fele volt járható, így el kellett engedni a szemből jövőket. A máskor kétórás út most öt óráig tartott. A sötétben nem sokat láttak a földrengés okozta pusztításból. Vallenar határában megálltak, hogy napkeltekor induljanak tovább. A várost nem látták, mert az áramszolgáltatás szünetelt, így teljes sötétségbe borult.

Megpróbáltak valamennyit aludni, amennyire ez az autó ülésén lehetséges volt. Tiana Szabolcs és Miklós között utazott az egyik terepjáró hátsó ülésén. Reggel arra ébredt, hogy fejét Miki mellkasán pihentette, aki egyik kezével átölelte a vállát. Kifejezetten kellemes érzés volt, annak ellenére, hogy teljesen elzsibbadt a kényelmetlen helyen. Megpróbált óvatosan elhúzódni, hogy ne ébressze fel a férfit, de nem járt sikerrel. Még szorosabban ölelte magához. Tiana lehunyta a szemét, de már nem tudott elaludni. Ahogy világosodni kezdett, sorra ébredtek fel az emberek. Miklós kinyitotta a szemét, és mint akit a kígyó csípett meg, elrántotta a kezét.

– Jó reggelt! – üdvözölte a lány, mintha ő is most ébredt volna fel, de Miklós csak mogorván morgott valamit.

A felkelő nap sugarai megmutatták azt, amit az éj sötétje jótékonyan eltakart. Az előttük elterülő városról szinte már csak múlt időben lehetett beszélni. Egyetlen ép ház sem maradt. Mindenfelé leomlott épületek romjai. Néhol egy-egy állva maradt tűzfal meredezett az ég felé.

Ahogy Tiana körülnézett, érezte, hogy úrrá lesz rajta a jól ismert remegés. Gyorsan a gyógyszere után tapogatózott, de majdnem elejtette, úgy remegett a keze.

– Valami baj van, Tiana? – nézett Miklós a remegő, sápadt nőre.

– Nincs semmi baj – mondta kapkodva, miközben lenyelt két tablettát. Miklós gyorsan megnézte a gyógyszer nevét, hogy megkérdezhesse Norbitól, mire való. Valami nincs rendben ezzel a nővel.

A menet felkerekedett, hogy átjusson a városon és folytassa útját Merceditas felé. A gyógyszerek segítségével, az első sokk után, Tiana már el tudta viselni a szeme elé táruló látványt. A többieket is megdöbbentette a pusztítás mértéke. Egy órába telt, míg átjutottak a városon. Többször módosítani kellett az útvonalat, mert a törmelék teljesen járhatatlanná tette az utcákat. Az emberek a szabadban, sátrakban töltötték az éjszakát. Nem mertek visszamenni a házakba, és a többségnek nem is volt hová. Ide már megérkeztek az első segélyek, tegnap már több mentőegység is tevékenykedett. De ahová ők mennek, oda még nem ért el a segítség. Még ötven kilométert haladtak észak felé, az úton nem volt forgalom. A táj egyre sivárabb lett, közeledtek a Föld legkietlenebb tája felé. Aztán keletre fordultak. Az út a hegyek közé vitt egy folyómedret követve, amelyben alig csörgedezett víz. Pedig még alig ért véget az esős évszak.

Újabb öt kilométert tettek meg, amikor az első jármű hirtelen fékezett. Egy hegyomlás zárta el az utat. Két kanalas markoló másfél órás munkával tudott utat vágni. Félóra múlva elérték a városkát. Itt kevésbé tűnt vigasztalannak a helyzet, mint Vallenarban, de azért lesz munkájuk bőven.

Az utcán üres tekintetű, tehetetlenül magukba roskadt embereket láttak. Itt-ott kisebb csoportok próbálták az ut cát megtisztítani a romoktól, a törmelék alól kikaparni a még használható dolgokat. Az egyik ilyen csoport mellett állították meg az autókat. A katonákat vezető százados az egyik férfihez fordult.

– Hol találjuk a polgármestert? – kérdezte.

– Hát, bizony azt odafönn – és az égre mutatott –, a háza maga alá temette a családjával együtt.

– A rendőrfőnök? A pap? Valami hivatalos ember? – De a férfi csak a vállát vonogatta.

– De hát valaki csak irányítja a mentést? – kérdezte egyre reménytelenebbül.

– Hát, olyat nem láttunk. Próbáljuk menteni, ami még használható. Szerencsére mi élünk.

– Van valami nagyobb tér vagy park a városban?

– Ha végigmennek ezen az utcán, aztán jobbra fordulnak, egyenesen odaérnek.

A százados megadta az útirányt és folytatták az utat. A park elég tágasnak bizonyult. Leállították az autókat, utána a százados megbeszélést tartott a mentőcsapatok vezetőjével.

– Uraim, úgy tűnik, teljes a fejetlenség, nincs senki, aki kézbe vette volna az irányítást. Beszéljük meg, hogyan kezdjünk a dolgunkhoz! Ez a hely alkalmas lehet egy központ kiépítésére. Itt kellene felállítani a sátrakat a fedél nélkül maradottaknak, egy orvosi sátrat és a tábori konyhát.

– Van hangosbemondónk? – érdeklődött Miklós, a katona bólintott. – Végig kellene járni vele a várost, és idehívni az embereket.

– Helyes – szólt Jack, az amerikaiak vezetője –, regisztrálni kell a jelentkezőket és meg kell tudni, kik maradtak a romok alatt.

– Aztán bevonni az embereket a munkába, így segítségünk is lenne és ők is kizökkennének a letargiájukból – jött az újabb ötlet a századostól.

Az embereik közben lekászálódtak az autókról és várták az utasításokat. A városka lakói, akik észrevették a jövevényeket, gyülekezni kezdtek, de csak tisztes távolságból figyelték őket. Piszkosak voltak, kimerültnek látszottak és valószínűleg éhesek is lehettek. Néhányan meg is sérültek, sebeiket hevenyészett kötéssel látták el. Férfiak, nők és gyerekek is voltak köztük. Tekintetükben reménytelenség és várakozás ült. Tiana szánakozva nézte őket. Ismerte ezt a tekintetet, ó, de mennyire ismerte. Tavaly ilyenkor az ő szemében is ez látszott. Előrelépett az autótól, amikor egy hat év körüli kisfiú kivált a csoportból és feléje szaladt.

– Néni, éhes vagyok. Kérek ennivalót – nézett rá könyörögve.

Tiana torkát a sírás fojtogatta, visszafordult az autóhoz és a hátizsákjából egy doboz kekszet húzott elő, majd a fiúnak kínálta. Nem gondolta, hogy ezzel lavinát indít el. Vagy tíz különböző korú gyerek rohanta meg.

– Én is kérek! Én is kérek! – hallatszott mindenfelől.

– Jól van. Várjatok! Mindenkinek jut – osztotta szét közöttük a kekszet.

A többiek elképedve nézték a törékeny nőt a maszatos gyerekek között. Miklóst egészen elbűvölte a látvány. Ekkor egy tíz év körüli kislány ért oda, kézen fogva vezette kétéves kishúgát.

– Néni, jut még az én kishúgomnak is? – kérdezte reménykedő hangon. – Tudod, nekünk már nincsenek szüleink.

Tiana, ahogy a kislány komoly, szinte felnőttes tekintetébe nézett, azt hitte megszakad a szíve. De korán fel kellett nőnie! Aztán leguggolt a kicsihez. Hirtelen őrült érzés szaladt át rajta.

– Julia – suttogta.

– Nem, Julia én vagyok – mondta a nagylány.

– Julia az én kislányom – emelte rá könnyes szemeit.

– És hol van most a kislányod? – érdeklődött tovább a lányka.

– Ott fenn az angyaloknál, az apukájával.

– Akkor találkoztak az én szüleimmel.

Tia nem bírta tovább. A kezébe nyomta a kekszes dobozt és el akart futni, hogy kisírja magát.

Ahogy megfordult, egyenesen Miklós karjában találta magát. A férfi inkább csak a kislány szavait hallotta, de így is lassan összeállt a történet. Tavaly, ott Aquileában ez az asszony elvesztett mindent. Vigasztalóan szorította magához, hogy kisírhassa magát. A lányban kellemes melegség áradt szét az ölelő karokban. Lassan megnyugodott, de csak vonakodva bontakozott ki a biztonságot nyújtó ölelésből.

– Köszönöm – suttogta.

– Bármikor, ha szüksége van egy széles vállra – próbálta tréfával elütni Miki.

A kis közjáték után útnak indítottak két katonát a hangosbemondóval. Az itt lévő embereket ellátták némi ennivalóval, majd felírták az adataikat. Egy asszony azonnal felajánlotta a segítségét, ő ugyanis korábban a városházán dolgozott. Felírták azt is, hogy ki milyen családtagját veszítette el, meghalt vagy a romok alatt lehet.

A férfiak közben elkezdték felállítani a sátrakat. Az orvosi sátor az elsők között készült el. A három orvos megvizsgálta, fertőtlenítette a kisebb sérüléseket. Hamarosan jelentkezett egy lány, aki ápolónőként dolgozott. Tőle tudták meg, hogy a városnak van egy kis kórháza, de egy része összedőlt. A másik fele, ahol a műtő is van, viszonylag épen maradt. Norbi elhatározta, hogy másnap felderíti, mennyire használható.

Mire beesteledett nagyjából kétszáz ember gyűlt össze a parkban. A bográcsokban egyszerű, de laktató étel készült. A sátrakat felállították, az embereket ellátták tábori ágyakkal, pokrócokkal, hálózsákokkal. Megteremtették a tisztálkodás feltételeit is. Mire besötétedett, mindenki elfáradt. Tiana és Eszter Jennával, az amerikai lánnyal egy kisebb sátrat kapott a férfiak szállása mellett.

Amikor a tábor elcsendesedett, Miklós magához intette Norbit.

– Gyere, üljünk ki a sátor elé, szeretnék kérdezni tőled valamit.

– Miben segíthetek? Látom, valami nem hagy nyugodni – nézett rá az orvos.

– Mi az a Haloperidol?

Norbi felvonta a szemöldökét a gyógyszer neve hallatán.

– Miért kérdezed?

– Előbb válaszolj, aztán megmondom.

– Ez egy nagyon erős nyugtató. Gyakran alkalmazzák ideg-összeroppanás kezelésekor. Tehát?

– Ma láttam valakinél.

– Csak nem az olasz doktornőnél? – nézett nagyot Norbi. – Bár néha kissé furcsán viselkedik.

– Amikor meglátta Vallenarban a földrengés pusztítását, halálsápadt lett és elkezdett remegni. Aztán ezt a gyógyszert vette be, amitől hamarosan rendbe jött.

– Akkor, úgy látszik, tudja kezelni a dolgot – vélekedett az orvos. – Vajon milyen trauma érhette?

– Lehet, hogy a tavalyi olasz földrengéssel van összefüggésben. Talán ott veszített el valakit – vélekedett Miki. – Tulajdonképpen sajnálom, de nem szeretném, ha veszélyeztetné a munkánkat. Lehet, hogy túl aggodalmaskodó vagyok, de mégiscsak az én felelősségem ez a küldetés.

– Túl szigorú vagy magadhoz, rátermett parancsnok vagy. Ne görcsölj rá a felelősségre! Nem hiszem, hogy gond lenne a doktornővel, figyeltem, ahogy dolgozott. Érti a dolgát. Azért örülök, hogy szóltál, majd rajta tartom a szemem. De most már tegyük el magunkat holnapra! – ásított egy nagyot Norbi.

Visszamentek a sátorba, de Mikinek még sokáig nem jött álom a szemére. Tiana barna szemét látta maga előtt. Mit nem adna azért, hogy öröm szikrázzon azokban a szomorú szemekben!

3. fejezet

Az emberek arra ébredtek, hogy ismét megmozdult a föld. Mindenki riadtan, úgy ahogy volt, kiszaladt a szabadba.

– Ez már a harmadik komolyabb utórengés – szólalt meg egy férfi. Aztán hallották, hogy a közelben újabb épület adta meg magát, összeomlott. Aztán távolabbról még két-három robajt hallottak.

– Remélem, nem éjszakázott ezekben senki – jegyezte meg Ákos. – Azt hiszem, ideje lesz munkához látni.

A nap éppen akkor kelt fel. Gyors reggeli után a mentőcsapatok útnak indultak. Megegyeztek az amerikaiakkal, hogy két irányba indulnak és utcáról utcára minden házromot megvizsgálnak. Mivel a földrengés éjszaka történt, a közintézményekben nem tartózkodott senki. Norbi az ápolónővel elment felderíteni a kórházat. A hadra fogható férfiaknak szerszámot adtak a kezébe. A két kutyával az utca két oldalán sorra vették az összedőlt házakat. A harmadik háznál Bukfenc hirtelen ugatni kezdett. Izgalom hullámzott végig az embereken. A kutya folyamatosan nyüszített és kapart.

– Jöjjenek, emberek, itt álljunk neki! – adta ki a parancsot Miklós. – De csak óvatosan, nehogy meginduljon a törmelék!

Tiana is lapátot akart ragadni, de a férfi elküldte.

– Az ön dolga akkor kezdődik, doktornő, ha már kihoztuk a túlélőt.

– És gondolja, hogy addig nézni fogom, hogy itt dolgoznak? – kérdezte felháborodottan Tia.

– Pontosan ezt gondolom.

De gondolhatott, amit akart, a lány öt perc múlva már ott bontotta a romokat a többiekkel.

Egy félórai munka után, mintha halk nyöszörgést hallottak volna. Miki megállította az embereket. Hosszan hallgatózott, de most nem hallott semmit.

– Bukfenc, gyere ide! – hívta a kutyát.

Az okos állat közvetlenül előttük jelezte, hogy itt élő ember van.

– Hahó! Hall engem? Kérem, szóljon vagy jelezzen

– Segítség! – hallatszott egy kimerült hang. – A gerenda alatt vagyok.

– Folytassuk, emberek! A gerendára nagyon vigyázzanak, nehogy teljesen lezuhanjon! Az egyik vége fennakadt, valószínűleg az mentette meg a férfit, a hang gazdáját.

– Tiana, készüljön! Mindjárt magáé lesz a fősz