Danyelnek

Előszó

Ahogy 1939 augusztusának egyik kora reggelén a huszonkét esztendős Jack Kennedy lepillantott a Birodalmi Kancellária közelében álló berlini Hotel Excelsior ablakából, röpke betekintést nyerhetett a jövőbe: odalent az utcán náci rohamosztagosok masíroztak el. A Harvard szeptembertől negyedéves hallgatója különleges, hét hónapos külföldi tanulmányi kalandja vége felé közeledett, melynek során a londoni (ahol édesapja volt a nagykövet), illetve párizsi amerikai nagykövetségen is dolgozott, illetve tucatnyi európai és közel-keleti országban is megfordult. Minden egyes állomásán kihasználta apja összeköttetéseit, hogy helyi tisztségviselőkkel és amerikai diplomatákkal találkozhasson, kifaggathassa őket, jegyzetelhessen, és képet alkothasson a válsághelyzetben fortyogó világról.1

Most pedig épp Németország fővárosában, a náci hatalom központjában tartózkodott. Az a szóbeszéd járta, hogy Hitler seregei Lengyelország megtámadására készülnek. A természetétől fogva szkeptikus Kennedy nem volt meggyőződve erről – a német diktátor akár blöffölhetett is –, a várost eluraló feszült várakozás mindenesetre nyugtalansággal töltötte el. Minden sarkon a félelmetes náci propagandát látta érvényesülni, amint a hatóságok az alávaló lengyelek gyalázatos viselt dolgainak állítólagos bizonyítékait zúdították a berliniekre.2 Össztüzük olyannyira fékevesztett volt – amint augusztus 20-án Kennedy egy barátjának, Lem Billingsnek írta levelében –, hogy meglehet, a németek hivatalos képviselői önmagukat szorítják sarokba, és ha akarnának, sem visszakozhatnak már. Ráadásul – tűnődött Jack – Hitler vajon felfogja-e, hogy a lengyelekkel szövetségben álló Nagy-Britannia és Franciaország ezúttal valószínűleg nagyobb elszántságot tanúsít, mint az előző évi müncheni tárgyalások során, amikor nagy jámboran hagyták, hogy a Führer elragadja Csehszlovákia egy részét? „Anglia ezúttal hajthatatlannak tűnik – írta Billingsnek –, de amint errefelé nem egészen értik meg, abban rejlik a nagy veszedelem, hogy a németek egy újabb Münchenre számítanak, aztán, amikor Chamberlain nem lesz hajlandó beadni a derekát, egy háború kellős közepén találják magukat.”3

Másnap este, nem sokkal éjfél előtt döbbenetes hír érkezett a berlini rádióból: a régóta esküdt ellenségek, Németország és a Szovjetunió megnemtámadási egyezményt ír alá, melynek részleteiről két napon belül Moszkvában állapodnak meg. Bár a német nép jó része megkönnyebbült – a lengyelek most már bizonyára harc nélkül adják meg magukat, és a konfliktus nagyjából ugyanúgy vérontás nélkül oldódik meg, ahogyan az előző évi cseh válság –, azonban a sokat látott, a varsói, párizsi és londoni hivatalos gondolkodásmóddal tisztában lévő diplomaták jobban átlátták a helyzetet.4 Ők felismerték, hogy a nácik és a szovjetek megállapodása a lengyelek elszigetelése révén még inkább valószínűvé teszi a háborút, semhogy csökkentené annak esélyét. Amikor Jack nem sokkal távozása előtt felkereste az amerikai nagykövetséget, Alexander Kirk, a követségi ügyvivő, és épp a rangidős diplomata (Hugh Wilson nagykövet hónapokkal azelőtt távozott), arra kérte, hogy adjon át egy bizalmas üzenetet Londonban Kennedy nagykövetnek: Németország egy héten belül megtámadja Lengyelországot.5

A támadás szeptember 1-jén vette kezdetét. Ekkorra Jack már Londonban volt; a Kinghtsbridge-i követségi rezidencián csatlakozott szüleihez és nyolc testvéréhez. Szeptember 3-án édesanyja, Rose, és két testvére – bátyja, Joe Junior és húga, Kick – kíséretében épp az alsóház vendégkarzatán tartózkodott, amikor Neville Chamberlain miniszterelnök komoran megerősítette bejelentését, melyet az imént közvetített a rádió: Nagy-Britannia hadban áll Németországgal. Jack aggodalma, melyet két héttel azelőtt írt meg Lem Billingsnek, jogosnak bizonyult. Joseph Kennedy nagykövet, aki tántoríthatatlanul támogatta Chamberlain sikertelen erőfeszítéseit, hogy megbékélési politikájával kerülje el a háborút, csaknem könnyekre fakadt a miniszterelnök gyászos rádióbeszéde hallatán. Felesége ugyanígy érzett, miközben az alsóházban hallgatta szavait.6

Jackre azonban e történelmi nap egy másik felszólalója tette a legmélyebb benyomást. Az admiralitás leendő első lordjaként az alsóház előtt álló Winston Churchill az előttük álló, dicső küzdelemre hívta honfitársait: „Meglehet, odakünn a háború vihara tombol, és dühödt szele csap le a földre, e vasárnap reggelen azonban szívünkben mégis béke honol.” Jack megbabonázva figyelte, amint kijelentette: „Kezünk talán nem tétlen, lelkiismeretünk azonban nyugodt.”7

Fénykép is készült a három – izgatott és jó megjelenésű – Kennedy testvérről útban a Parlament felé: a trió jól tudta, hogy történelmi esemény szemtanúi. Arról azonban sejtelmük sem lehetett, hogy az épp csak kezdődő háború milyen mértékben változtatja meg a világot, és benne saját helyüket. Öt év múlva Joe Junior már eltűnik a képről – szolgálatteljesítés közben hal meg, és Kick férje is odavész, mindössze hetekkel az esküvőjük után. Idősebb Joe közéleti karrierje is romokba dől. A háború az Európa vezette nemzetközi rendet is darabokra tépi, ahogy 1945 közepén majd Jack is láthatja, amikor huszonnyolc esztendős tudósítóként, egyben kitüntetett veteránként visszatér a kontinensre. Németország kapitulál, szövetségese, a megtépázott császári Japán is a vereség szélén áll. Berlin nagy része – az Excelsiorral együtt – romokban hever. Két szövetséges nagyhatalom, a Szovjetunió és az Egyesült Államok áll mindenek felett, melyek óvatosan méregetve egymást kezdik kitölteni a háború által hagyott geopolitikai vákuumot. Amikor Kennedy 1948-ban, immár a kongresszus újsütetű tagjaként ismét visszatér, már Kick sincs többé, a szovjetek és az amerikaiak pedig kiélezett hidegháborúban feszülnek egymásnak, melynek fókuszpontjában Berlin áll. E szuperhatalmak közötti szembenállás még akkor is javában folyik, amikor 1963 júniusában immár amerikai elnökként tért vissza, és több mint egymillió fős, elragadtatott nyugat-berlini hallgatósága előtt jelenti ki: „Ich bin ein Berliner.” Öt hónappal később pedig maga is találkozik a halállal: éppen egy nyitott limuzinban hajt át Dallas városán, amikor egy orgyilkos golyója végez vele.

A második világháború központi helyet foglal el e könyvben; a John F. Kennedy életéről és koráról szóló két kötet közül az elsőben. Az 1917-ben, az első világháború alatt, egyben Amerika évszázadának hajnalán született Kennedy a második világháborúban vált felnőtté, majd egészen az elnökségig vitte, végül negyvenhat esztendősen végeztek vele, miközben az épp hatalma csúcsán álló Egyesült Államokat vezette. Kiváltságos, vagyonos családból származó ember volt, akinek krónikusan gyenge egészségével ugyanúgy meg kellett küzdenie, mint az őt ért mérhetetlen személyes tragédiákkal is, de regénybe illő élete emberek millióit ragadta magával – nemcsak az Egyesült Államokban, de külföldön is; nemcsak halála után, de már életében is. A sármos megjelenéséről, fesztelen, könnyed modoráról, folytonos szoknyavadászatáról közismert Kennedynek mind politikusként, mind emberként egyaránt kijutott tehetségből és hibákból is, és a Fehér Házban eltöltött ezer napját ballépések és sikerek egyaránt fémjelezték. Karizmatikus vezetése, valamint inspiráló szónoki tehetsége révén azonban megerősítette az amerikaiak azon hitét, hogy a politika képes megoldani a nagy problémákat, és a társadalom legfontosabb törekvéseit képviselni, míg a külpolitika terén megmutatta, hogy a Szovjetunióval szembeni keserű ellenségességtől lehetséges eljutni az egymás mellett élésig. A közvélemény pedig reagált is rá. 1963 közepére az amerikaiak közel 60 százaléka állította, hogy 1960-ban Kennedyre szavazott, noha ténylegesen csak 49,7 százalékuk tett valóban így. Ez a szám Kennedy halála után már 65 százalékra emelkedett. Hivatalában töltött ideje alatti, 70 százalékos általános elfogadottsága az 1945 utáni amerikai elnökök élére repítette, a későbbi nemzedékek pedig még ennél is nagyobbra értékelik eredményeit.8

Kennedy ikonikus státusza ellenére kevesen kíséreltek meg komoly biográfiai munkát írni róla, és gyakorlatilag egyetlen, mindent felölelő, egész életéről és koráról számot adó életrajza sem létezik, amely kihasználná a mára hozzáférhetővé vált temérdek levéltári dokumentumot – melyek egy részének titkosítását csak nemrégiben oldották fel.9 A fehér házbeli időszak persze kiemelkedik ezek közül, és ez teszi ki a második kötet jó részét is, de a Kennedy elnökségét és kongresszusi képviselőségét megelőző évek legalább ugyanennyire méltók figyelmünkre.10 Ahogy legtöbbünk esetében, úgy Kennedyében is áll, hogy kamaszkora és a húszas évei volt az az időszak, amelynek során személyisége és világnézete formát öltött. Különösen a háborús élményei hatottak rá mélyen, és azok alakították ki azt a politikai filozófiáját, ami egész életében elkísérte, és hatással volt nézeteire, valamint szakmai pályafutásának irányára is.11

Másik oka is van, amiért John Kennedy korai évei nagy figyelmet érdemelnek. Ezt a csupán monogramjáról is közismert embert maguk alá temették a mítoszok. J. F. K. legendája elhomályosította a valódi, hétköznapi Kennedyt; kifürkészhetetlenné és átláthatatlanná tette. Ahhoz pedig, hogy újra felfedezzük, akkor kell szemügyre vennünk, amikor még fiatal volt, és nem tette próbára az élet, amikor még csak kereste a maga útját népes és versenyszellemtől duzzadó ír katolikus családjában és a nagyvilágban, amikor még csak pedzegette, mire is törekszik. Épp ezért ezeken a lapokon az egész ember portréja rajzolódik ki – kapcsolataival, tapasztalataival, elképzeléseivel, írásaival, politikai törekvéseivel egyetemben. Mindezt az erőfeszítést nagyban megkönnyítette a Kennedy családnak az 1930-as évektől a második világháborún át folytatott kiterjedt levelezése, melynek nagy része fennmaradt, és ma már a bostoni John F. Kennedy Könyvtárban hozzáférhetővé is vált.12 Maga Kennedy élete kulcsfontosságú szakaszaiban is termékeny levélíró volt, és számos utazása során vezetett naplót, vagy készített jegyzeteket. Jelentős számban maradtak ránk egyetemi munkái is a szakdolgozatával együtt, mely Why England Slept [Miért aludt Anglia] címen 1940-ben, nem sokkal azután, hogy lediplomázott és Franciaország elesett, mindössze huszonhárom éves korában, széles körben méltatott könyv formájában is megjelent.

Természetesen minden komoly, arra irányuló igyekezethez, hogy Kennedy világát úgy idézzük fel, ahogyan ő megélte, szükséges, hogy amennyire csak lehet, félretegyük a későbbi életéről meglévő tudásunkat, és ellenálljunk a kísértésnek, hogy ebben az elsőéves esszében, vagy abban a háborús levélben későbbi nagysága csíráit lássuk. Csak így remélhetjük, hogy tisztán láthatunk; hogy képesek leszünk egyenesen az ember szemébe nézni, nem pedig imádattal fel, vagy megvetéssel le rá.

Az sem kevésbé fontos, hogy az életrajzírás megköveteli, hogy szem előtt tartsuk, Kennedy a maga korának és helyének gyermeke volt. A kontextus igenis számít – nagyon is sokat. És ennek meg is van a maga jutalma, kétszeresen is: amennyiben a korszak és az akkori világ szélesebb összefüggéseiben szemléljük Kennedyt, jobban megérthetjük nemcsak az ő, de országa felemelkedését is – először nagyhatalmi, majd szuperhatalmi státuszba jutását. Tulajdonképpen e könyv egyik fő témája is az, hogy Kennedy élettörténete milyen mértékben követi Amerika politikai és geopolitikai történetének legfontosabb aspektusait. Az „izolacionisták” és az „intervencionisták” közötti heves viták a Pearl Harbor előtti években, a második világháború viharai, melyből az Egyesült Államok globális kolosszusként emelkedett ki, a kommunistaellenes belpolitika és a mccarthyzmus ezt kísérő csapása, a televízió politikára gyakorolt befolyásának növekedése – e nagy hatású események és fejlemények mindegyikét tisztábban lehet megragadni John F. Kennedy életének és pályafutásának szemüvegén keresztül. Ugyanez áll a következő kötetben górcső alá veendő korszakra is, amikor egyéb témák is előtérbe kerülnek: a polgárjogok, a fegyverkezési verseny és a nukleáris armageddon kilátása, mely a kubai rakétaválság feszültséggel terhes napjai alatt rajzolódott ki legélénkebben, a pozitív kormányzás újjáéledése a „Nagyszerű társadalom” előfutáraként, a Vietnamhoz vezető út (melyért Kennedyt a katonai megoldást illető korai, előrelátó balsejtelmei ellenére jelentős felelősség terhel), és az űrprogram.

Röviden tehát minél jobban megértjük Kennedyt és életútját, annál inkább megértjük az Egyesült Államokat is a múlt század derekának évtizedeiben. E tekintetben megragadott Arthur M. Schlesinger Jr.-nak, a történésznek és Kennedy tanácsadójának egyik, A Life in the 20th Century [Egy élet a huszadik században] című visszaemlékezéseiben papírra vetett megjegyzése: „Az én nemzedékemnek négy alkalom vésődött kitörölhetetlenül az emlékezetébe, négy olyan alkalom, melyről sosem felejtjük el, hol és miként hallottuk a megdöbbentő hírt: Pearl Harbor, Franklin Roosevelt halála, John Kennedy halála és a holdra szállás.”13 A maga módján mind a négy esemény kulcsszerepet játszik az én történetemben is. Bár Kennedy a holdra szállást már nem érhette meg, az ő projekt iránti elkötelezettségének köszönhető, hogy megvalósult.

A második világháborút megelőzően Európát és a Közel-Keletet beutazó, egyetemista korú Kennedy másik jellegzetes vonása a hangsúlyos nemzetközi érzékenysége volt. Kezdettől fogva nagyvilági ember volt, aki mélységes érdeklődéssel viseltetett más politikai rendszerek és kultúrák iránt, és nem zavarták a nemzeti érdekről alkotott ellentétes fogalmak sem. Ez részben ír örökségéből és szülei fogékonyságából fakadt, különösen édesanyjáéból, aki mindig kifelé, hazája partjain túlra tekintett. Másrészt ágyhoz kötött gyermekként és kamaszként szerzett széles körű olvasottságának – melynek az európai történelem és államtudomány hangsúlyos részét képezte –, valamint középiskolai és egyetemi tanulmányainak volt köszönhető. Teljessé azonban az egyetemi évek alatti és utáni utazásai során kialakult internacionalista világképe tette – nagyszabású, 1939-es kiruccanása mellett 1937-ben, 1938-ban és 1941-ben is jelentős utakat tett. Ezek az utazások mind szélesítették a látókörét, ahogy későbbi, a Csendes-óceán déli vidékén szerzett harci tapasztalatai is. Jack, aki már jóval Pearl Harbor előtt intervencionista volt – apjával és bátyjával szemben, akik egészen a japán támadásig kitartottak amellett, hogy Amerika bármi áron, de maradjon ki a küzdelemből –, azzal a hittel került ki a háborúból, hogy az Egyesült Államoknak más népekkel együttműködve folytonos vezető szerepet kell játszania a nagyvilág dolgaiban. Innentől kezdve mindvégig szilárdan kitartott ezen nézete mellett.

Itt érkezünk el harmadik fő témánkhoz: mind elméleti, mind gyakorlati politika szempontjából J. F. K. mindig is a maga ura volt. Apja, aki hatalmas befolyást gyakorolt gyermekei életére, óriási hatással bírt az ifjú Jackre. Példaképül szolgált annak a viselkedésnek, amit másodszülött fiától elvárt, ez nem utolsósorban a szégyentelen szoknyavadászatára is vonatkozott. Mégis mindig jelen volt az az érzés, hogy Jack némiképpen elkülönül ettől a nagy és összetartó családtól – beletartozott, de mégis kívülálló volt. Ő volt a családban a könyvmoly, az álmodozó, a befelé forduló fiú, aki élvezettel ízlelgette a szavakat és jelentésüket, aki szerette a költészetet. Az idősebb gyerekek közül egyedül ő bírt romantikus képzelőerővel, a szellemiek, az emberi dolgok kézzel nem fogható oldala iránti érzékkel. (Épp ez vonzotta Churchillhez is, akinek vonzerejét az idősebb Joe sosem volt képes megérteni.14) Jack éveken át állt ellen apja noszogatásainak, hogy igyekezzen jobban az iskolában, hogy szentelje magát a tanulásnak; amikor végül, harmadévesen a Harvardon valóban nekifeküdt, azt saját megfontolásból tette. Míg az ifjabb Joe politikai kérdésekben folyton apja nézeteit szajkózta, Jack kulcsfontosságú pontokon szakított a családfő álláspontjával, különösen igaz volt ez a külpolitikai kérdésekre. Ő egy sokkal összetettebb és népesebb világot látott maga előtt, és a Why England Slept [Miért aludt Anglia] részben épp az idősebb Joe izolacionista nézőpontjának volt hivatott ellentmondani. Később, a hidegháború korai szakaszában Jack kíméletlenül szovjetellenes álláspontot foglalt el, melyet apja vehemensen ellenzett. Belpolitikai tekintetben Kennedy kongresszusi képviselő, majd szenátor következetesen apjától balra helyezkedett el, noha összességében még mindig a Demokrata Párt centristái közé tartozott.

A bizonyítékok azt a könyvekben és dokumentumfilmekben gyakorta megjelenő vélekedést sem támasztják alá, hogy Jack Kennedyből azért lett politikus, mert apja az elsőszülöttje és kedvence, az ifjabb Joe 1944-ben bekövetkezett halála után ezt követelte meg tőle. Valójában Jack már 1942 elején eljátszadozott azzal a gondolattal, hogy politikai pályára lép. Gyerekkorát áthatotta szeretett nagyapja, John „Honey Fitz” Fitzgerald politikai legendája, és élvezettel hallgatta a bostoni ír katolikus politikusok korábbi nemzedékeinek hőstetteiről és baklövéseiről szóló történeteket. Az egyetemen az államtudományok felé fordult, és későbbi kacérkodása a jogtudománnyal részben szintén a politika iránti mélységes érdeklődésének kifejeződése volt. Nem kétséges, hogy apja Joe halála utáni szakadatlan ösztökélése szintén serkentő hatással bírt rá, és érdekes lehet azon eltűnődni, milyen utat választott volna Jack, ha bátyja élve tér vissza a háborúból. Mindazonáltal megvoltak a maga okai arra, hogy a politikát válassza, és a két fivér közül tagadhatatlanul ő támaszthatott indokoltabb igényt e pályára – ahogy az ifjabb Joe nagyon is belátta. Jack első, képviselőházi (1946-os), illetve szenátusi (1952-es) kampányában az idősebb Joe valóban fontos szerepet játszott, nem utolsósorban azzal, hogy csekkfüzetét folyton nyitva tartotta. A legendák dacára azonban egyik választás során sem irányította a kampánystratégiát. Fia, aki sosem volt igazán meggyőződve apja politikai rátermettségéről, magának tartotta fenn a végső döntés jogát. Az 1952-es, legendásan kiélezett, a republikánus Henry Cabot Lodge-Jr.-ral szembeni viadal során a legfőbb családi beosztott szerepét nem az idősebb Joe, hanem Jack huszonhat éves öccse, Robert játszotta.

Végső soron tehát az e lapokon életre kelő Kennedy nem a képzeletünkben megjelenő zöldfülű fiatalember. Legalábbis jórészt nem az, és azt követően meg pláne nem, hogy lediplomázott. Tudott hiú és önző is lenne, előfordult, hogy könnyedén átgázolt barátokon és nőkön. Feleségét, Jackie-t már az esküvő előtt megcsalta, és a későbbiekben is. Ahogy e vagyonos családban mások is, ő is sokszor pótolhatónak vélte az embereket. (Ami azonban nem jelentette azt, hogy a néhány kiválasztott felé mélységes lojalitásról ne tett volna tanúbizonyságot – mégpedig férfi barátai és közeli beosztottjai iránt, akik ezt teljes mértékben viszonozták is.15) De ennyivel még nem lehet összegezni egy embert. A kellemes arc és a megnyerő mosoly mögött egy kielégíthetetlen kíváncsiságú ember rejtőzött, aki pártatlan és éles szemű elemzőként a komoly dolgokat komolyan kezelte, de – jól fejlett iróniájának és az abszurd iránti érzékének, no meg önironikus szellemességének köszönhetően – javarészt sikerrel kerülte el az elbizakodottság csapdáját.16 Történelem iránti fogékonysága és vissza-visszatérő gyengélkedései megtanították rá, hogy az élet szeszélyes és megterhelő, ebből mégsem azt szűrte le, hogy családja vagyonát arra használja fel, hogy pusztán az élvezeteknek éljen. Épp ellenkezőleg, e megpróbáltatások csak megerősítették eltökéltségét, hogy szívére vegye szülei rendszeres, hozzá és testvéreihez intézett intelmeit, hogy járuljanak valamivel hozzá a társadalom egészéhez, hogy higgyenek valami náluknál nagyobban, és ennek megfelelően cselekedjenek.

E kibontakozó komolyság jelei már korán nyilvánvalóvá váltak; nem igaz, hogy későn érő lett volna, ahogy sokszor állítják. Már egyetemi dolgozataiban is olyan, a politikai vezetést illető kérdésekkel birkózott, melyek utolsó napjaiig foglalkoztatták és gyötörték. Lehetséges egyáltalán egy demokratikus vezető számára, hogy országos vagy nemzetközi válság idején fürgén és hatékonyan reagáljon? Hogyan hozhatják közös nevezőre a politikai döntéshozók a nemzeti érdekeket választóik változékony igényeivel? Miben áll a politikai bátorság? („Ha a demokrácia nem képes rátermett vezetőket kitermelni, túlélési esélyei meglehetősen gyérek” – írta egyik egyetemi esszéjében.) Az 1943-ban a Csendes-óceánról hazaírt leveleiben kételyeit fejezte ki a hadvezetés hatásosságával és a háborúval mint politikai eszközzel kapcsolatban, melyek a következő években tovább mélyültek. „A háború mocskos ügy errefelé – írta egykori barátnőjének, Inga Arvadnak. – Olyannyira hozzászokunk, hogy dollármilliárdokkal és katonák millióival dobálózunk, hogy pár ezer áldozat kezd úgy hangzani, mint csepp a tengerben. Csakhogy ha azok az ezrek ugyanúgy élni akarnak, mint az én torpedónaszádom legénysége, akkor azok, akik a miértekről és hogyanokról döntenek, jobban teszik, ha fenemód meggyőződnek róla, hogy mindez az erőfeszítés valami határozott cél felé vezet, és ha elértük ezt a célt, elmondhatjuk róla, hogy megérte!” 1951 végén, két hosszas, a világ jó részét felölelő tengerentúli utazása után felülvizsgálta a hidegháborúról alkotott egyszerű téziseit, és országos rádióhallgatósága előtt jelentette ki, hogy a kommunista fenyegetéssel „nem lehet pusztán a fegyverek erejével hatékonyan szembeszállni. Maguknak az embereknek kell odáig eljutniuk, hogy elutasítsák, és politikánkat ezekre az emberekre kell irányozni”. Vagyis a demokratikus eszmék jobban számítanak, mint a katonai erő. Ez is azon témák között volt, amelyekhez gyakorta visszatért, már elnökként is.17

Még Kennedy ama bizonyos, 1961-es beiktatási beszédében elhangzott, leghíresebb mondásának – „Ne azt kérdezd, az országod mit tehet érted; azt kérdezd, te mit tehetsz az országodért” – is jóval korábbra nyúlnak vissza a gyökerei. Még alma materében, a Choate magániskolában vésték belé. Amikor 1946-ban visszalátogatott, hogy beszédet tartson, arra buzdította a diákokat, hogy legyenek tevőlegesen elkötelezett állampolgárok, és feleljenek a közszolgálat hívására.18 Még abban az évben, első választási kampánya során bővebben is kifejtette érveit, és olyan hangot ütött meg, amely ma is az elevenünkbe vág. Óvakodjanak a lusta cinizmustól a politikát és a politikusokat illetően – szólt hallgatóságához a csenevész, huszonkilenc esztendős kongresszusi képviselőjelölt –, mert a demokrácia fennmaradása a tájékozott és aktív állampolgárokon múlik, akik elkötelezik magukat az észérveken alapuló párbeszéd mellett, és elfogadják a pártok közötti jóhiszemű egyezkedést. Kennedy sem akkor, sem később nem állt felette a politikai ökölharcoknak és pártpolitikai csatározásoknak, de amikor először ringbe szállt, már értette, hogy a jól működő demokráciához elengedhetetlenek a kompromisszumok, és hogy a közéletben a civilizált viselkedés akadályozza meg a lealacsonyítást és segít abban, hogy politikai ellenlábasainkra ellenfélként, és ne ellenségként tekintsünk. 1956-os könyve, a Profiles in Courage [A bátorság arcképei] a politika művészetéhez, az egymásnak feszülő nyomások és víziók rendszerében való kormányzásának nehéz és létfontosságú munkájához írt óda.

Talán nemzetébe és annak demokratikus politikájába vetett megingathatatlan hite adja a legteljesebb magyarázatot John F. Kennedy örökségének tartósságára. A politikában eltöltött legelső napjaitól a Texasban bekövetkezett végzetéig az amerikai remény narratívájának segítségével arra ösztönözte az embereket, hogy az országon belül egy jobb társadalomban higgyenek, míg külföldön becsüljék meg a nemzet vezető pozícióját. Nagyratörő látomás volt ez, mely elvetette apja provinciális nacionalizmusát, és a közért való tevékenykedést magasztalta fel. Ma pedig akár megkérdőjelezzük ezt a kormányzási filozófiát, akár az újjászületése után sóvárgunk, még mindig azt a dinamikus, fiatal alakot látjuk Kennedyben, aki magához ragadta a vezetői lét gyeplőit, és el-eltűnődünk, mi lett volna, ha tovább él.19 Persze sosem tudhatjuk meg, bárhogy is erőltetjük képzeletünket. Sokat megtudhatunk azonban egyedülálló és meglepő életéről, a népről és a világról, amelyben felnőtt, ha a mélyére hatolunk annak, hogy ki is volt ő valójában.

I. rész

Felnőtté válás

Egy

A KÉT CSALÁD

John F. Kennedynek a massachusettsi Brookline-ban, a Beals Street 83. alatt található szülőháza már történelmi emlékhely. A mai látogató számára még szűkösnek is tűnhet a kicsi konyhájával és szerény méretű hálószobáival, ám 1914 őszén, amikor Joseph Kennedy megvásárolta az ő és felesége, Rose reményei szerint majdani népes családjuk otthonául szolgáló ingatlant, eszményinek tűnt. Egy középosztálybeli környék kedves kis utcájában állt, ahol hozzájuk hasonló ambíciókkal teli, de kispénzű emberek éltek, akiknek azért volt szükségük egy jó környéken lévő lakcímre, hogy bizonyítsák, kezdtek valamit az életükkel. A bostoni helyi érdekű vasút állomása rövid sétányira esett, de a St. Aidan római katolikus templom és az Edward Devotion általános iskola sem estek messze. A ház megvásárlásához Joe 2000 dollárnyi kölcsönt vett fel az előleghez, a maradék 4500-ra pedig jelzáloghitelt.1

Az utca, mely a földterületet eredetileg megvásárló gazdag spekulánsról kapta a nevét, mindössze két évtizeddel korábban épült, az 1890-es évek nagy villamoskocsi-hálózat kiépítéseinek idején. A következő években szorosan egymás mellett egy sor tégla- és faház nőtt ki a földből az utca mindkét oldalán, a járdák és az ízlésesen elültetett juharcsemeték mögött. Az 1910-es gazdasági visszaesés hatására azonban leálltak az építkezések, és 1914-ben a 83-as volt a legutolsó ház, amelyen túl már csak üres telkek húzódtak egészen a következő sarokig. A nyeregtetős, öt éve épült házhoz elöl tágas, fehér kerítéses tornác is tartozott, ahol a kicsik játszhattak; az emeleten három, a tetőtérben további két hálószoba kapott helyet, a konyha pedig egy jókora, öntöttvas szenes és gáztűzhellyel büszkélkedhetett.2

1914-ben Brookline az északkeleti régió legmódosabb vidékei közé tartozott, ami bizonyára hozzájárult vonzerejéhez az ifjú Joe Kennedy szemében. Azt még nem engedhette meg ugyan magának, hogy a Boylston Streettől délre fekvő drágább környékekre költözzön, ahol a szelíden kanyargó utcákat előkelő házak és gondosan nyírt pázsit szegélyezte, de legalább Rose-zal együtt most már e város lakosai lehettek. Majd’ egy évszázadon át a bostoni társasági élet legnagyobb nevei közül jó néhányan tartottak fenn nyári lakot Brookline-ban. Idővel némelyikük úgy döntött, a vidéken székelő angol arisztokrata elit mintájára a csendes kis nyaralóvároskát teszi meg egész évi lakhelyéül, hogy jobban elkülönülhessen az iparosodás árnyoldalaitól és a bevándorlók áradatától. A Lowellek, Cabotok, Sargentek, Amoryk, Codmanok és más prominens családok mind képviseltették magukat, és talán a „brahminok”{i} magasabb koncentrációját alkották itt, mint a régió bármely más városában.3 Ahogy pedig áramlott be a pénz, Brookline a városi infrastruktúra több szolgáltatására tett szert, mint legtöbb szomszédja; az 1850-es évekre New England egyik legjobb iskolarendszerével, valamint egy kitűnő közkönyvtárral büszkélkedhetett, a századfordulóra pedig kiépült a csatorna- és telefonhálózat is. Noha a vagyonosok igényeinek kielégítésére a város nem elhanyagolható munkásosztálybeli lakosságnak adott otthont, és a középosztály is egyre növekedett, lakóinak 36 százaléka már elég jómódú volt ahhoz, hogy bentlakó személyzetet tartson.4

Arról nem szól a fáma, vajon az új otthonukban töltött első estéjükön Joe és Rose eltöprengett-e rajta, mekkora utat tettek meg családjaik, mióta nagyszüleik hat évtizeddel azelőtt ideérkeztek Írországból. Joe különösen nem volt valami elmélkedő típus. Azt azonban senkinek sem kellett nekik megmondania, hogy ők is részesültek az ír-amerikaiak sorának oly mértékű javulásából, amiről a régi generáció tagjai álmodni sem mertek.

II.

Patrick Kennedy még nem gondolt ennyire előre, amikor 1848 októberében a Wexford megye délnyugati részén fekvő Dunganstown városából a Barrow folyó mentén gyalogosan – legalábbis így mesélik – a tíz kilométernyire lévő New Rossba érkezett, hogy hajóra szálljon Liverpool, onnan pedig reményei szerint egyenesen az Újvilág felé.5 Ő mindössze csak az Írországban három éve pusztító katasztrofális éhínség elől akart elmenekülni.

1845-ben, egy szokatlanul esős nyarat követően, rejtélyes ragály tizedelte meg a krumplitermést. A kórokozó az európai kikötőkbe tartó hajókon szelte át az Atlanti-óceánt, ahonnan a szél és az eső segítségével jutott át az Ír-tengeren az országba. A kétségbeesett gazdák és földművesek a megfeketedett levelek és szárak levágásával próbálták megfékezni a csapást, ám azt kellett látniuk, hogy a gumók már teljesen elrothadtak. Egy ideig még úgy vélték, kivételes balszerencse volt, egyszeri alkalom, csakhogy 1846 elejére a végzetes gombafertőzés ismét felütötte fejét, és nyár végére az ír burgonyatermés több mint kilencven százaléka odaveszett. Október elejére sok város arról számolt be, hogy egyetlen vekni kenyeret vagy font gabonát sem tudnak előteremteni lakosaik ellátására. Ezután pedig kemény, hideg, esőzésekkel és havazással teli tél következett, és 1847-ben a burgonyahozam mindössze töredéke volt az 1844-esnek.6

Nem is lett volna talán akkora a baj, ha a burgonya nem válik olyan alapvető elemévé az írek táplálkozásának. A tizenhatodik század végén került be Írországba, és idővel nélkülözhetetlen jelentőségre tett szert. A nyolcmilliós lakosság több mint fele hagyatkozott rá fő táplálékforrásul; több mint harmada – köztük a szegények között is a legszegényebbek – szinte kizárólag ezen élt. Ideális alapélelmiszer volt az ír parasztság számára, mivel igen tápláló (az írek Európa legmagasabb és legtermékenyebb népei közé tartoztak, noha talán a legszegényebbek is ők voltak), és akár kis területen és mostoha feltételek mellett is impozáns hozammal rendelkezett. Kivéve, ha valamiért nem volt jó termés. Ahogy romlottak a körülmények, először csak a koplalás terjedt, amit éhínség váltott fel. Volt olyan család, amely nyakába vette a világot, és faluról falura járva, egyre csüggedtebben reménykedett abban, hogy valahol befogadják. Mások házukba húzódtak, megosztoztak a maradék morzsákon, majd szép csendesen, sorra éhen haltak. Sokan azok közül pedig, akik az éhhalált megúszták, a legyengült lakosság körében sebesen terjedő tífusznak estek áldozatul.

Összesen úgy egymillióan vesztették életüket az éhínség vagy a betegségek következtében 1846 és 1851 között, vagyis az ír lakosság mintegy 13 százaléka. Nyugaton és délnyugaton volt a legsúlyosabb a helyzet – Mayóban, Clare-ben és Kerryben tízezrével hullottak az emberek –, de Wexford is sokat szenvedett. „Számos haláleset következett be az éhínség következtében… az élelem teljes hiánya miatt” – számolt be róla 1847-ben a wexfordi Independent, egy boltos pedig így írt: „Ifjak és öregek úgy hullanak, hogy alig győzzük eltemetni őket, [mivel] a láz olyan dühvel tombol itten, hogy reggel még szemre egészségesen kelnek, de estére már meg vannak fertőződve.”7

A legsúlyosabb szenvedéseket talán el lehetett volna kerülni, ha a brit hatóságok figyelmesebben vagy együttérzőbben lépnek fel. A Parlament reakciója azonban töredékes és elégtelen volt, ami számos írben megerősítette, mit is várhatnak az Ír-tenger túloldaláról érkezett elnyomóiktól. Anglia évszázadokon át kizsákmányolta őket, és igazságtalanul bánt velük; ugyan miért most lennének különbek? Nem egy londoni megfigyelő vélte úgy, hogy az éhínség isten büntetése, és vallotta Charles Trevelyan, a kormányzati segélyezésért felelős vezető hivatalnok nézetét, mely szerint Írország „legnagyobb csapása” nem az éhínség, hanem „népének önző, romlott és féktelen jelleme”.8 1847 nyarán egy hivatalosan jóváhagyott ingyenkonyha-program révén csaknem hárommillió embert sikerült ellátni, ami jól példázta, miféle segítséget vethetett volna be a brit állam, ám még azon az őszön ezt is megszüntették. Az ír szegénytörvény 1847-es kiterjesztésével az éhínség enyhítésének terhét a parlament a központi kormányzatról a helyi ír közösségekre tette át, melyek látszólagosan meg is emelték adóikat a szegények megsegítésére. A törvény egyik cikkelye kikötötte, hogy amennyiben egy háztartás feje több mint 0,1 hektárnyi földet bérel, nem jogosulhat efféle segítségre. Bizonyos bérlők inkább éhen haltak, minthogy lemondjanak földjükről a birtokos javára, mások pedig otthagyták tanyájukat, elfogadták a segítséget, és a hihetetlen nyomor árnyékában a kivándorlást választották. Az éhínség kitörését követő egy évtizedben összesen kétmillió, jellemzően katolikus, nagyrészt az ország déli és nyugati vidékeiről származó ír menekült a tengerentúlra. Elsöprő többségük az Egyesült Államokban kötött ki.9

Először a szerencsétlenebb sorsúak indultak útnak, de sok esetben még csak nem is ők voltak a legszerencsétlenebbek, hiszen az úthoz megtakarításra vagy pénzzé tehető tulajdonra volt szükség. A gazdaságtörténész, Cormac Ó Gráda szavaival élve: „A szenvedés hierarchiájában a szegények legszegényebbike a túlvilágra vándorolt; akik az Újvilágba vándoroltak, azok rendelkeztek erőforrásokkal a meneküléshez.”10

A huszonhat esztendős Patrick Kennedy ez utóbbiak közé tartozott. Távozásának pontos oka rejtély marad, de harmadszülött fiúként bizonyos lehetett benne, hogy még ha javul is a helyzet, nem sok esélye van a családi farm megöröklésére – vagy akár arra, hogy szert tehessen bármilyen darabka földre is. Igaz, hogy Dungarstownban viszonylag tehetősnek számítottak, és az éhínség legrosszabb részét is megúszták, de egy Pat helyzetében lévő fiatalembernek sivárak voltak a kilátásai. Így hát az óceán túlpartjára szegezte tekintetét, az „Államokra”, erre a különös és csodákkal teli világra, melyről oly sűrűn esett szó a családi összejövetelek alkalmával. Amerika reményt nyújtott a magafajtáknak, ráadásul már jelentékeny számban tartózkodtak írek az Egyesült Államokban, hogy az újonnan érkezőket fogadhassák. Pat minden bizonnyal azzal is tisztában volt, hogy a New Yorkba, Bostonba vagy Philadelphiába tartó hajók fedélzetén nem olyan embertelenek a körülmények, mint a Quebecbe tartókén, mely utóbbi úti célnak az a hátránya is megvolt, hogy brit fennhatóság alatt állt. (A becslések szerint az 1847-ben Brit-Észak-Amerikába tartók harminc százaléka veszett oda a hajóút során, vagy nem sokkal Quebecbe érkezését követően.) A szintén brit uralom alatt álló Ausztráliába pedig túl drága lett volna a jegy ahhoz, hogy egyáltalán szóba kerülhessen.11

A rendszerint egy hónapos, ellátással együtt 17-20 dollárba (mai értéken 550-650 dollár) kerülő út Amerikáig így is kellőképpen megterhelő volt. A hajók sokszor alig-alig voltak vízre bocsátható állapotban, és mindig veszedelmes túlzsúfoltság uralkodott rajtuk. Az utasokat legfeljebb csendes időben engedték fel a fedélzetre, sokszor még akkor sem. A fedélköz szűkös volt – egy felnőtt férfi csak meggörnyedve tudott felállni – és egészségtelen, így a betegségek, melyek elől az írek elmenekültek, rövid időn belül végigsöpörtek az emberekkel zsúfolt rakodótereken. A tífusz különösen elterjedt volt. A víz hamarosan megposhadt, és csak bőséges ecet hozzáadásával lehetett, ha nehezen is, de fogyaszthatóvá tenni. A koszt egyre soványabb lett, az illemhelyek bűze pedig mindenre rátelepedett. Napról napra nagyobb lett a nyomor, a viharos idő pedig külön gyötrelmet és stresszt hozott a tetejébe. Magas volt a halálozási arány. Ahogy az idegek egyre megtépázottabbá váltak és fellobbantak az indulatok, verekedések törtek ki, melyek résztvevői olykor véres masszává csépelték egymást. Az egyedülálló nőknek is megvolt a maguk félelme: a kiéhezett matrózok támadásai fenyegették őket.12

Egészséges alkatra és jó adag szerencsére is szüksége volt az embernek, hogy testi-lelki épségben vészelje át az átkelést ezeken az úszó koporsókon. Patricknek sikerült. De érkezése a kelet-bostoni kikötőbe (vagy ahogy akkoriban nevezték, Noddle’s Island-re, melyet csak komppal lehetett a szárazföld felől megközelíteni) csak a kihívások kezdetét jelentette. A bevándorlók Bostonja fenyegető hely volt. Ahogy a napfénytől elvakítva előbújt a fedélköz homályából, majd a pallón leóvakodott a nyüzsgő rakpartra, Patet bizonyára kufárok és csalók szedett-vedett forgatagának látványa fogadta, akik buzgón igyekeztek kihasználni a szédelgő jövevényeket; kényelmes szállást ígértek, mely aztán sokszor nyomorúságos, ablaktalan odúnak bizonyult, vagy jól fizető állást, amibe valójában bele lehetett szakadni, és egy tizennégy órás munkanapért egyetlen dollárt fizettek.

De legalább volt munka, és Bostonban senki, még a legnyomorultabb sem halt éhen. Sőt, a század közepi Kelet-Boston némi fellendülésen esett át, elsősorban a hajóépítés iparágának köszönhetően, illetve azért is, mert a transzatlanti hajótársaságok számára mélyvízi kikötőt tudott biztosítani. Az egyik efféle társaság, a Cunard Line sok újonnan érkezettet alkalmazott ácsként vagy rakodómunkásként a vízparti raktárak és mólók építése során. Mások Donald McKay hajógyárában, a világ legjobb, gyönyörűen kivitelezett és berendezett, sebes siklásra épített klippereinek készítőjénél találtak állást. (1854-ben az ezerhétszáz tonnás Flying Cloud New Yorkból a Horn-fok érintésével rekordot állítva, nyolcvankilenc nap és nyolc óra alatt jutott el New Yorkba.{ii}) Pat Kennedy, aki Wexfordban a kádármesterséget (azaz a hordók és egyéb faeszközök készítését) tanulta ki, Daniel Francis Sumner Street-i kádárműhelyében és bronzöntödéjében talált munkát, ahol főként öntvényeket és whiskyshordókat állítottak elő; ez utóbbiakat az ír negyedben gombamód szaporodó italmérésekbe szánták. Hamarosan heti hét napot dolgozott napi tizenkét órában. (Más bevándorlókhoz hasonlóan ő is hamar ráébredt, hogy Amerikában hosszabbak a munkanapok, mint amit Írországban bárhol is tapasztalhatott.)13

A nősülésre mégis talált időt. A Szent Megváltó templomban tartott szertartás során, 1849 szeptemberében vette feleségül Bridget Murphyt, aki szintén nemrégiben érkezett Wexford megyéből.14 A Sumner Streeten vásároltak egy szerény házat, ékes bizonyítékául, hogy Patrick biztos állással és rendes keresettel rendelkezett. Első gyermekük, Mary 1851-ben született, akit Joanna követett 1852-ben, John 1854-ben (aki azonban még második születésnapja előtt meghalt kolerában), majd Margaret 1855-ben, és 1858 elején végül Patrick Joseph, akit apjától megkülönböztetendő, csak P. J.-nek neveztek.

Mindeközben Pat Kennedy mindvégig tartotta magát embert próbáló munkarendjéhez, mígnem aztán egy őszi napon végül már nem bírta tovább. 1858 novemberében, tíz hónappal P. J. születése és kilenc évvel az után, hogy Bostonban partra szállt, Pat harmincöt esztendősen, feleségét és négy kicsi gyermekét hátrahagyva meghalt, sem dokumentumok, sem képek nem maradtak utána. A közvetlen ok vagy a kolera, vagy a tüdővész volt, de minden bizonnyal a sokévi, a hét minden egyes napján végzett kíméletlen munka is megviselte az immunrendszerét; emiatt is kaphatta el könnyen a fertőzést, melyet már nem tudott leküzdeni. A Kennedy-klán férfijai közül elsőként tette be a lábát Amerikába, de utolsóként távozott névtelenségben.15

III.

Sokat elárul a korszak ír születésű bostoni férfijainak életéről, hogy milyen sokan haltak meg közülük fiatalon, nagyszámú gyermeket hagyva hátra, akiket aztán az anyák neveltek fel. Az egyik becslés szerint Patrick generációjában az ír férfiak átlagosan mindössze tizennégy évig maradtak életben az Újvilágban.16 A zsúfoltság és az egészségtelen környezet, melyben sokuk élt, szintén közrejátszott ebben – sokszor a North End vagy a Fort Hill pincelakásaiban húzták meg magukat, ahová kevés fény és levegő jutott be, és sokszor elöntötte őket a víz; az sem volt egyedi eset, hogy száz főre jutott egyetlen mosdó és illemhely, ami minden kórság és nyavalya első számú célpontjává tette közösségüket. 1849-ben a kolera sújtott le keményen a város írek lakta környékeire, és rendszeresek voltak a himlő-, illetve tuberkulózisjárványok is. Vegyük hozzá mindehhez a kőfejtőkben vagy kikötőkben végzett, fizikailag megterhelő, rendkívül hosszú munkaórákat, és nem nehéz megérteni, miért távoztak annyian idő előtt. Három ír-amerikai is, akik idővel a bostoni politikai élet csúcsáig jutottak – Martin Lomasney, Michael Curley és John F. Kennedy egyik nagyapja, P. J. Kennedy –, még gyermekként vesztette el édesapját. Kennedy másik nagyapja, John F. Fitzgerald pedig épphogy felnőttkorba lépett, amikor apja meghalt. (Az ő édesanyja ekkorra már elhunyt.17)

Az új jövevények folytonos áradata jóval kapacitásain felüli terhet rótt Bostonra. 1847-ben két kórházat épített a város az öbölben, a Deer Islanden, az „idegen, beteg nincstelenek” ellátására, melyeket hamarosan elárasztottak a páciensek – csaknem mind írek voltak. Az akut szükség így is megmaradt. Egy egészségügyi vizsgálóbizottság, mely 1849-ben az öböl közelében keresett fel egy túlzsúfolt, ír környéket, borzalmas állapotokat talált (bár előfordulhat, némelyik tagjának előítéletei még inkább kiszínezhették a látottakat):

A Broad Streeten és a környező területeken mindenütt… az írek helyzete különösen nyomorúságos… Az egész kerület valóságos kaptára az emberi lényeknek, kik minden komfortot és jobbára a legalapvetőbb szükségleteket is nélkülözik; sok esetben úgy zsúfolódnak össze, akár a barmok, nemre, korra vagy illendőségre való tekintet nélkül; felnőtt férfiak és nők egy szobában alszanak, olykor pedig férj és feleség, fivérek és nővérek egy ágyban. Efféle körülmények között az önérzet, az előrelátás, minden nemes és emelkedett erény hamarosan kipusztul, és egykedvű közöny, illetve keserűség, vagy rendetlenség, mértéktelenség és teljes lezüllés uralkodik el.18

E leírás a bostoni írek egyik alapvető jellemzőjéről is tanúskodik: viharos gyorsasággal növekvő létszámukról. 1800-ban ezer főnél alig több ír lakosa volt a városnak. 1830-ra ez a szám nyolcezerre emelkedett. Azonban csak 1847-ben 37 ezren léptek partra. (Egy olyan városban, melynek összlakossága egy 1845-ös cenzus szerint 114 366 főre rúgott.) Sokan mások pedig kanadai kikötőkből, a szárazföldön át érkeztek ide. Abban az évben egyetlen tavaszi napon – április 10-én – ezer ír lepte el a bostoni kikötőt. Az 1850-es évek elejére az ír születésű katolikusok már Boston lakosságának egynegyedét tették ki; ahogy Theodore Parker tiszteletes megjegyezte, Suffolk megyéből egyetlen évtized leforgása alatt „New England Cork megyéje lett”, Boston városából pedig „Amerika Dublinja”. Hamarosan mindenütt katolikus templomok tarkították „Ír Boston” látképét; mind az adott környék egyesítő erejévé vált, amely köré a közösségi élet szerveződött. 1860-ban, a polgárháború előestéjén, a város írországi születésű lakossága 45 991 fő volt.19

Még ha sok lúd disznót győz is, meg lehet érteni, hogy az ifjú Bridget Kennedy nem így látta immár egyedülálló anyaként. A Boston, ahová honfitársaival érkezett, már több mint kétszáz éves volt, hírneve és polgárainak identitástudata pedig megrémíthette az újonnan érkezetteket.20 Akármerre fordult, az írekkel és katolikusokkal szembeni előítélet bizonyítékait látta. A mélyen gyarmati múltjukban gyökerező, antikatolikus retorikával átitatott, angolszász bostoniak faragatlan, civilizálatlan, bűnözésre és nyilvános részegeskedésre hajlamos csürhének tekintették a bevándorlókat. A város ezen polgárai, ha állást hirdettek, rendszeresen tették hozzá az „írek kíméljenek” megjegyzést, és a város mereven kialakított, szorosan zárt pénzügyi hierarchiájából még a tanult, jól képzett írek kicsiny csoportját is kizárták. A század közepén írnek és katolikusnak lenni olyan hátrányt jelentett, amin csak kevesen tudtak felülkerekedni.21

Még a cselédmunkát vállaló nők, mint Bridget Kennedy is, a gyanakvás kereszttüzében álltak. „Noha a bostoniak nem is tudtak volna meglenni ír cselédlányok nélkül, következetesen nőtt velük szemben a bizalmatlanság – írta Oscar Handlin történész. – A helybeliek kezdtek a pápa kémjeiként tekinteni rájuk, akik gyónás során rendszeresen kiadják titkaikat a papoknak.” Nemsokára elszaporodtak az olyan apróhirdetések, mint például a következő, amelyben „derék, megbízható asszonyt” kerestek az akkor jenki közösségnek számító Brookline-ban egy kétéves gyermek mellé. Az illetőnek mosnia-vasalnia nem kellett, csak egy kőbe vésett kitétel volt: „írek határozottan kíméljenek”.22

Politikai szempontból is kirekesztett helyzetben találták magukat. Az 1850-es évek elején a reakciós Know Nothing, azaz „Mit sem tudó” mozgalom (onnan kapta nevét, hogy követői tudatlanságot színleltek, ha a szervezetről kérdezték őket) söpört végig a nagyarányú bevándorlóval rendelkező keleti partvidéken, és egy időre megállíthatatlan erőként uralta Massachusettset. A katolikusellenességben és a bevándorlók elutasításában gyökerező ideológiájú párt azért küzdött, hogy a honosítás és a szavazati jog megszerzéséhez szükséges időt az akkori ötről huszonöt évre tolják ki, és a következő mottóval küldte ringbe jelöltjeit: „Amerika felett az amerikaiak uralkodjanak!” Az 1854-es állami választások során háromból két massachusettsi a „Mit sem tudók” jelöltjeit támogatta, aminek eredményeképpen egy maroknyi mandátumtól eltekintve csaknem az összeset megszerezték, mellette pedig a kormányzói hivatalt és Boston polgármesteri pozícióját is. Az állami törvényhozás rövid úton bevezette „Mértékletesség, szabadság és protestantizmus” elnevezésű programját, amely többek közt azt írta elő, hogy az állami iskolákban protestáns himnuszokat és a Jakab király-féle Bibliát alkalmazzák, és amely Rómához való állítólagos elköteleződésük miatt megfosztotta a katolikusokat a közhivatalvállalás jogától.23

A „Mit sem tudók” bigottsága sarkallta arra a feltörekvő illinois-i politikust, Abraham Lincolnt, hogy 1855-ben így keseregjen egy barátjának: „Igen sebesnek tűnik szememben az elkorcsosulásban való előrehaladásunk. Nemzetként azzal kezdtük, hogy »minden ember egyenlőnek teremtetett«. Most gyakorlatilag úgy értelmezzük, hogy »minden ember egyenlőnek teremtetett, a négereket kivéve«. Ha pedig a Mit sem tudók hatalomra jutnak, úgy fogjuk magyarázni, hogy »minden ember egyenlőnek teremtetett, kivéve a négereket, a külföldieket és a katolikusokat«.”24

A Mit sem tudók térhódítása az amerikai politikában Lincoln gyorsan növekvő Republikánus Pártjának köszönhetően rövid életűnek bizonyult, de a hozzájuk köthető érzelmek még sok évre meghatározók maradtak a massachusettsi közéletben, és kizárták az ír népességet a választott hivatalokból. A bevándorlásellenes sajtó kötelességtudóan ontotta a Boston bevándorlónegyedeiben eluralkodó, állítólagos törvénytelenségekről, krónikus iszákosságról és ragályokról szóló híreket, az állam szavazati joggal rendelkező állampolgárai pedig jóváhagyták az írástudást kötelezően mérő tesztet, melynek célja az volt, hogy az íreket kizárják a választásokból. A katolikusokat a kórházakban is diszkriminálták, és megtiltották, hogy halottaikat a köztemetőkben földeljék el. A szegényházakba vagy menhelyekbe kényszerült elszegényedett írek százait deportálták vissza Liverpoolba azon az alapon, hogy alaposan megcsapolták a közpénzforrásokat.25

Ugyanekkor az írek és más bevándorlócsoportok – a németek, skótok, angolok és kanadaiak – között is feszültség lépett fel, mivel az utóbbiak úgy látták, béreik a szakképzetlen újonnan érkezők tömegei miatt csökkennek. Ahogy John F. Kennedy jegyezte meg később a bevándorlások 1900-as évek elejéig tartó korszakáról: „Minden egyes hullám viszolygással és bizalmatlansággal szemlélte a következőt. Az angolok azt mondták, az írek »nemcsak az Úr napját tartják meg, de minden mást is, amire rátehetik a kezüket«. Az angolok és az írek egyaránt bizalmatlanok voltak a németekkel szemben, akik »túl keményen dolgoznak«. Az angolok, írek és németek egyaránt utálták az olaszokat; az olaszok pedig a szlávok megvetésében csatlakoztak hozzájuk.” Az olaszok beáramlása után az 1890-es években időről időre szárnyra kapott, hogy az írek és az olaszok a jenkik ellen szövetkeznek, de az egység csalókának bizonyult – ehhez egyszerűen túl mélyek voltak a gazdasági és társadalmi feszültségek.26

Más körülmények között az újonnan érkezettek talán azzal válaszoltak volna jogaik megcsorbítására, hogy az USA más területein néznek zöldebb legelők után. Kevés ír rendelkezett azonban olyan képesítéssel vagy készségekkel, hogy abban bízhasson, elboldogul majd a nagy ismeretlenben. Volt, aki olvasni nem tudott, mások a határvidéken való boldoguláshoz szükséges képességekben szenvedtek hiányt. Aztán még ott volt Boston földrajzi sajátosságának dolga is, amely minden más jelentős amerikai várostól abban különbözött, hogy gyakorlatilag víz vette körül. Vagyis ahhoz, hogy a bevándorlók lakta negyedekből valaki kijusson, hídvámot vagy viteldíjat kellett fizetni, ami bármilyen szerény is volt, azoknak, akik a mindennapi létért küzdöttek, megfizethetetlen volt. (A városból kivezető hidakon egészen 1858-ig vámot szabtak ki, még a gyalogosokra is.) De leginkább talán az volt az oka, hogy ehhez a városhoz tudtak kötődni a maga megállapodott ír kolóniájával – ismerős arcaival, körzeti plébániáival, ír tulajdonban lévő ivóival.27

A költözés tehát semmi esetre sem jöhetett szóba egy fészakaljnyi gyermeket nevelő ifjú özvegyasszony számára. Bridget Kennedy összehúzta hát a nadrágszíjat, és nekilátott, hogy tegye, amit tennie kell. 1860 júniusában, másfél évvel Pat halála után egy bostoni népszámláló jelentése szerint 75 dollárnyi ingósággal rendelkezett, ami abban az időben tisztességes összegnek számított a környéken. Hogy kihúzzák valahogy, alkalmanként albérlőket fogadott be, köztük a tizennyolc esztendős Mary Roachot, aki a Kennedy gyerekekre is vigyázott. A Bridget munkáját illető részletek töredékesek, de tanúságuk szerint fodrászként és takarítónőként is dolgozott, mielőtt a kelet-bostoni vízpart közelében egy rövidárubolt tulajdonosa lett, amely idővel élelmiszert, pékárut, sőt végül némi szeszt is árusított.28

Bridget nagyon szerette leányait, de egy szem fiúként P. J. lett a család szeme fénye. Ő is és a lányok is tenyerükön hordozták, és azon igyekeztek, hogy távol tartsák minden bajtól. Bridget eltökélte, hogy jobb életet biztosít neki, és minden fillért, amit csak tudott, félretett, hogy a Boldogasszony Iskolanővérek rendje által fenntartott Szent Szív iskolába küldhesse. A csendes, visszafogott, sápadt bőrű, kék szemű, hullámos vörösesbarna hajú, de vasgyúró alkatú fiúcska ambiciózus volt és fürge észjárású, de a biflázás bosszantotta, úgyhogy csak tízes évei elejéig vagy közepéig bírta az iskolában. Ezután Kelet-Boston nyüzsgő partvidékén vállalt állást dokkmunkásként, és bár testi ereje megvolt a fizikai munkához, vérmérséklete annál kevésbé. Munkatársai italozó, kötekedő életmódja hidegen hagyta, és anyja állandó ösztökélésére nagyobb dolgok irányába emelte a tekintetét. Fizetése egy részét minden hónapban félretette, és éberen figyelte, mikor adódik valami jó lehetőség.

Ez egy nap el is érkezett: a Haymarket Square-en egy italmérés veszteségessé vált és eladásra hirdették meg. P. J. lecsapott rá, és mondhatni, fillérekért szerezte meg. A vállalkozó szellemű, higgadt, húszas évei elején járó fiatalember jövedelmező vállalkozást faragott a kocsmából, amely világos sör kimérésére specializálódott. A hasznot gondosan visszaforgatta, és idővel két további italmérés résztulajdonosa lett, valamint a whiskyexportba és -kereskedelembe is belefolyt. A példáját követő fiához hasonlóan absztinens Kennedy (nem akarta, hogy a nagyhangú, kötekedő, részeges ír sztereotípiájával azonosítsák) népszerű kocsmáros volt, amihez zömökségével és pödört bajszával a külseje is megvolt, valamint készségesen segített szállást és munkát találni az újonnan érkezetteknek, elsimítani a rendőrökkel adódott félreértéseket, jogi segítséget keríteni, és óvadékot letenni. Legfőképpen pedig megvolt benne a vérbeli kocsmáros azon képessége, hogy odafigyeljen, hogy zokszó nélkül hallgassa a végeérhetetlen locsogást, hogy kacagjon a mókamesterekkel, a lecsúszottakkal pedig együttérezzen.29

Az ivótulajdonosi pozíció még valamivel felruházta Kennedyt: politikai befolyással. A sarki kocsma a közösség társadalmi életének központjaként, a hideg és személytelen városi környezetben menedékként szolgált, ahová az ír férfiak munkából hazamenet betérhettek, hogy pihentessék kicsit fáradt tagjaikat, elfelejthessék gondjaikat, és előadhassanak egy-két sztorit, míg halogatják a hazatérést sokszor nyomorúságos, gyerekektől és albérlőktől hemzsegő bérlakásukba. A terefere óhatatlanul érintette a társadalmi problémákat is, és az ivó a politikai tevékenység kulcsfontosságú központjává vált, tulajdonosa pedig sokszor a közösség nevezetes alakjává, akit hatalom és presztízs tekintetében csak a helyi plébános előzhetett meg. Hamarosan Kennedy is jól tudta, ki száll versenybe egy-egy hivatalért, megismerte a kampánystratégiákat és az ezekkel járó piszkos trükköket, tudta, ki rendelkezik terhelő információkkal másokról. Nem csoda hát, hogy hamarosan ő és pár hozzá hasonló kocsmáros amolyan választókerületi főnökökké váltak, akik állásokkal és szívességekkel alapozták meg a politikai befolyásukat.

Az ivókban zajló politikai viták minden egyes évvel egyre inkább eltávolodtak Írország sérelmeinek emlékeitől, és egyre közelebbről érintették a helyi problémákat. A pulton könyöklő férfiakat már nem az Anglia által az imádott Smaragdszigettel szemben elkövetett sorozatos atrocitások tüzelték fel; most már többet nyomott a latban, miért nem lehet csökkenteni a Kelet-Bostonból a szárazföldre vivő kompok viteldíját, és hogy vajon Boston új csatornarendszere az ír negyedekre is teljesen kiterjed-e. Kötődésük az ír földhöz és annak szépségéhez megmaradt, de e férfiak számára már Amerika jelentette az otthont; sokan közülük állampolgársággal is rendelkeztek, akik a polgárháborúban az Unióért harcoltak. Értelmet nyert számukra a politika, és a Demokrata Pártban leltek otthonra, annak zászlaja alatt gyülekeztek. Az erősödő befolyású Kennedy a második választókerület, a „Ward Two” egyik vezéralakja lett, és 1884-ben, huszonhat évesen, a párt körzeti tisztviselőjévé nevezték ki. Két évvel később, kevéssel huszonnyolcadik életéve betöltése előtt pedig mandátumot nyert az állami képviselőházban.30

IV.

P. J. Kennedy sikere csak egy jele volt a sok közül annak, hogy az írek végre elfoglalták helyüket Massachusetts állam politikai életében. A puszta számok is erről árulkodnak, ahogyan attól az előrelátó, protestáns jenkik régóta tartottak. Az 1870-es évek közepére, mire a második nemzedék felnőttkorba lépett, a magas születési ráták és az egyre csökkenő halálozási arány mellett, miközben hétről hétre újabb utánpótlás érkezett az óhazából is (az éhínség végeztével a bevándorlás is lelassult, de sosem szűnt meg teljesen), az ír amerikaiak Boston háromszázezres lakosságának több mint egyharmadát tették ki, és sebes iramban közeledtek az ötven százalék felé.31 Meglehet ugyan, hogy a pénzügyi és kulturális intézmények, valamint a társasági hierarchia irányítása a Beacon Hill-i kékvérűek kezében maradt, a politikai versengés azonban már más tészta volt. A bostoni írek immár állami törvényhozókat, városatyákat választottak meg, és 1882-ben az övéik közül való Patrick Collinst választották be a kongresszusba. Két évvel később Hugh O’Brien lett a város első ír, egyben első katolikus polgármestere. Mindeközben a választókerületi főnökök, mint Kennedy és a legendás Martin, avagy „Mahatma” Lomasney is jókora hatalommal bírtak a maguk területén, ahogy a hetyke John F. Fitzgerald, a North End megnyerően pimasz vezére is, aki idővel majd P. J.-vel is rokonságba kerül.32

Miközben Kennedy az üzleti és politikai életben is egyre sikeresebbé vált, a magánéletében is rátalált a boldogság. A magas, szemrevaló, méltóságteljes és félelmetesen intelligens, nálánál két évvel idősebb Mary Augusta Hickeynek kezdett udvarolni, aki az akkoriban előkelőnek számító Brockton elővárosából, vagyonos ír családból származott. Írországi születésű apja, James sikeres üzletember volt, és három fivére is jól boldogult: Charles Brocktown polgármestere volt, Jim rendőrkapitány, a Harvard orvosi karán végzett Johnnak pedig a közeli Winthropban volt praxisa. Ha egy családról el lehetett mondani, hogy az úgynevezett „csipkefüggönyös írek” (stabilan középosztálybeliek a „viskólakó”, toprongyos írekkel szemben) megtestesítői, Hickey-ékről el lehetett. P. J. és Mary Augusta (azaz „Mame”, ahogy a férfi becézte) 1887 hálaadásának estéjén keltek egybe a Szent Szív templomban. Kicsivel több mint kilenc hónappal később, 1888. szeptember 6-án pedig világra jött első gyermekük, Joseph Patrick Kennedy. Őt 1891-ben követte Francis Benedict, akit egy év múlva azonban elvitt a torokgyík, majd 1892-ben Mary Loretta, 1898-ban pedig Margaret Louise.

Ami Bridget Kennedyt illeti, eleget élt ahhoz, hogy lássa, fia sikert arat a világban, melyben ő maga a túlélésért küzdött, és megérje első unokájának születését. 1888-ban, hatvanhét évesen hunyt el otthonában.33

Mint kiderült, menye egy tekintetben igencsak hasonlított rá: nagy ambíciókkal bírt fia tekintetében. Ahogy Bridget családja égboltján P. J. volt a csillag, úgy Mary Augusta is mindenekelőtt Josephet árasztotta el figyelmével. „Az én Joe-m” – így hívta, miközben belemerült fia mindennapi életébe, rajongott érte, belefolyt iskolai tevékenységeibe, és minduntalan emlékeztette rá, hogy John bácsikája a Harvardra járt. Joe is érezte, milyen szoros e kötelék, és a helyi egyházközösség iskolájából mindennap rohant haza, hogy együtt ebédelhessenek. „Hiányoztam neki – idézte fel még évekkel később is elragadtatva Mary Augusta, miután a fiú már a bostoni társasági életben is letette a névjegyét. – Hiányoztam neki, úgyhogy sietett haza, hogy viszontlásson.”34

A család kezdetben Kelet-Boston üzleti negyedében, a Meridian Street 151. alatt lakott, egy sötétvörös, háromszintes téglaházban, P. J. egyik kocsmájának közelében. De nem sokkal később felkapaszkodtak – a szó mindkét értelmében – a Webster Street 165. alatti nagy, az öbölre néző házba, ami egy elegáns, fákkal szegélyezett sugárúton épült Jeffries Pointban, és egy a víz felé lejtő hátsó udvarral rendelkezett. Gyakorlatilag az ifjú Joe irányított; az ír cselédlányok valóságos kis hercegként bántak vele, húgai pedig mindig meghajoltak akarata előtt. „Istennek véltem – idézte fel Margaret számos évvel később. – Már attól is örömmámorban úsztam, ha megkért, tegyek a kedvéért a helyére valamit… bármit, csak legalább észrevegyen.” Loretta pedig felfigyelt arra, hogy ifjúkora ellenére mekkora tekintéllyel rendelkezett Joe a családban. E nagyrészt nők által benépesített világban ő volt a tengely, ami körül minden forgott, és ezt az állapotot Joe a dolgok természetes rendjeként fogta fel.35

Joe Kennedy gyermekkorának részletei azonban javarészt homályban maradnak előttünk, részben azért, mert a későbbiekben nem sok kedvet mutatott arra, hogy meséljen róluk. Kevés megjegyzést tett arról, hogyan folyt az élet a családban, vagy milyen viszony fűzte húgaihoz, akikkel azonban felnőttként rendszeres levélváltások, illetve telefonhívások útján tartotta a kapcsolatot, és anyagilag is támogatta őket.36 Joe-tól távol állt a múltba révedés, azt is előszeretettel titkolta, hogy kiváltságos körülmények között nőtt fel, sosem kellett szűkölködnie, és olyan előnyökkel bírt, amelyekkel mások nem. „Joe-nak aztán nem kellett küszködnie – jegyezte meg egyszer unokahúga, Mary Lou McCarthy. – Igen kényelmes élete volt.”)37 Egy efféle beismerés azonban annak beismerése is lett volna, hogy nem tisztán a saját erejéből érte el sikereit, ez pedig olyasmi volt, amit Kennedy gyűlölt volna bevallani. Gyermekkorában rajongott Horatio Alger Jr. könyveiért, a minden esély ellenére a semmiből felkapaszkodás témaköréért, és szilárdan hitte, hogy bárki, aki keményen küzd érte, istenadta tehetsége révén nagy dolgokat vihet végbe. Azt ugyan sosem állította vagy utalt rá, hogy szegény sorból származott volna, vagy hogy aránytalan nehézségekkel kellett volna szembenéznie, azonban erősen képviselte azt a narratívát, hogy mindent kizárólag a saját erejéből ért el.38

Az ifjú Joe felnézett apjára, és elégedetten idézte fel, amikor megengedték, hogy vele tartson kampányhadjáratai és fáklyás felvonulásai során. Büszke volt arra, hogy Kelet-Boston egyik legnépszerűbb alakjának fia, olyasvalakié, aki nem mindennapi hírnévre tett szert az üzleti és a politikai életben. Csodálta ravaszságát és szervezőkészségét, látta, mekkora tisztelet övezi a közösségben. Mégis volt benne egy olyan érzés, melyet kétségtelenül erős akaratú anyja, Mary Augusta ösztönzött, hogy ő még magasabbra tekintsen, mivel apja sikerei minden nagyszerűségük ellenére, túlságosan röghöz kötöttek, túlságosan helyi jellegűek voltak. És valóban, minden elhatározása ellenére, hogy jót cselekedjen, P. J. Kennedyt sosem tüzelte az az ambíció, hogy városa saját kis csücskén túl terjessze befolyását. Középszerű szónokként nem sok érdeklődést mutatott az iránt, hogy utcasarkokon győzködje a szavazókat; szívesebben élt politikai befolyásával a színfalak mögül. Hivatali ideje alatt nem zavart túl sok vizet az állami képviselőházban, és nem sokat ért el azután sem, hogy 1892-ben beválasztották az állami szenátusba. Két, a felsőházban töltött egyéves időszak után félre is állt. Kelet-Boston volt az ő politikai világának szíve és a választókerületi főnökség a hivatása.39

Mary Augusta nem így érzett. Büszke volt férje érdemeire és ír gyökereire, de bántották is; tisztában volt vele, hogy az „igazi” bostoniak – a Beacon Hill és a Back Bay jenki protestánsai – körében, akikhez magát és családját mérte, a férje gyakorolta, provinciális politikát egyáltalán nem tartották tiszteletre méltónak. P. J.-nél sokkal kevésbé volt hajlandó elfogadni a társasági élet íratlan játékszabályát is: egyenlően, de elkülönülve. Joe számára valami többet akart; azt akarta, hogy egyenrangú lehessen a bostoni társaság felett uralkodó „brahminokkal”, hogy a Harvardra járjon a jezsuita vezetésű Boston College vagy a Holy Cross helyett, ahová a csipkefüggönyös írek jellemzően fiaikat küldték. Arra buzdította, hogy „Joe Kennedy” helyett inkább csak Joe”-ként mutatkozzon be; jobb ugyanis, ha elrejti ír származását.40 Az asszony erős ráhatása érezhető a pár azon döntése mögött is, hogy miután fiuk 1901-ben kijárta az egyházközségi iskola hetedik osztályát, az ország legrégebbi és legkiválóbb állami iskolájába, a Boston Latinba írassák, amelynek egykori diákjai között a Függetlenségi nyilatkozat öt aláírója is szerepelt (Franklin, Hancock, Hooper, Paine és Samuel Adams), valamint olyan kiválóságok, mint Cotton Mather, Ralph Waldo Emerson és Henry Ward Beecher. A huszadik század elejére a legtöbb protestáns előkelőség ugyan már nem a Boston Latinba járatta fiait – inkább a mostanra a vidéket tarkító, még exkluzívabb, északkeleti magángimnáziumokba –, mindazonáltal még mindig viszonylag zártkörű jenki intézménynek számított, úgyhogy bizonyára még a nem mindennapi önbizalommal megáldott Joe-nak is remeghetett kissé a térde, amikor első napján, szeptember 12-én a kompra szállt, amely átsiklott vele a csatornán a számára teljesen új környezet felé.41

A „Latinban” klasszikus, szigorú tantervet követtek, mely a Harvard felvételi vizsgáira volt hivatott felkészíteni a diákokat. Kötelezően hallgattak hat éven át latint, természettudományt, matematikát és angolt, e mellé társult öt év történelem és négy év francia is. Joe küszködött ebben a versenyistállóban. Bár az esze megvolt hozzá – remek elemzőképességgel és elsőrangú memóriával bírt –, bizonyítványában egy sor közepes és elégséges szerepelt, kezdő franciából, elemi fizikából és haladó latinból pedig elégtelenre értékelték. Olyan gyenge teljesítményt nyújtott, hogy az utolsó évet meg is kellett ismételnie. Fura módon azonban e gyászos eredmények nem törték le a fiú egóját, tartósan legalábbis biztosan nem. Megvetéssel tekintett a jó jegyekért magoló sótlan könyvmolyokra, és inkább a társasági életre és a sportra összpontosította energiáit.42

A magas, jó megjelenésű, elegáns mozgású Joe a sportpályán tűnt ki. Ő lett a teniszcsapat kapitánya, kosárlabdázott és a katonai kiképzőgyakorlatokban is profi volt, melyek az iskolában nagy becsben álló tevékenységnek minősültek. Amikor egy városi hadijátékversenyen ezredesként győzelemre vezette a Boston Latin csapatát, az iskola hőse lett. De ahol igazán csilloghatott, az a baseballpálya volt. Elsőrangú egyenes labdaütései voltak, és végzősként 66,7 százalékos ütőátlaga volt, amivel kiérdemelte a polgármesteri kupát a városi középiskolai ligában nyújtott teljesítményéért, és egy ünnepélyes ceremónia során, mely fölött későbbi apósa, John F. Fitzgerald polgármester elnökölt, még trófeát is kapott. Joe még évekkel később is tökéletes részletességgel volt képes felidézni minden egyes mérkőzést, és buzgón világított rá azok fénypontjaira bárkinek, aki elkövette azt a hibát, hogy akár csak egy szemernyi érdeklődést is mutatott a téma iránt.43

Ahogy manapság, az amerikai középiskolákban a sportolókat már akkor is a megérdemeltnél nagyobb tisztelet övezte. Ha mindehhez hozzávesszük Joe magabiztos fellépését, kimeríthetetlen energiáját és jó megjelenését – sportos alkatához döbbenetesen kék szempár, vakító fehér fogsor és vörösesbarna haj társult –, nem meglepő, hogy a tantestület és diáktársai körében is nagy népszerűségnek örvendett. 1907 őszén mindössze néhány, dicsőséges hét leforgása alatt újraválasztották a futballcsapat kapitányaként (még a The Boston Globe-ban is megjelent róla egy cikk, nagy méretű fényképpel egyetemben), megválasztották osztályelnöknek, és kinevezték a baseballcsapat kapitányává. Sok-sok évvel később így emlékezett meg a Boston Latinról: „Szentély volt, ahol valamiképpen mind úgy éreztük, hogy ha ezt kibírjuk, talán egy picivel jobb anyagból gyúrtak, mint kortársainkat, akik olyan iskolákba járnak, melyeket könnyebbeknek tartottunk.”44

Talán így is volt, de a mai szemléletünkkel még mindig meglepőnek találhatjuk, hogy a fiú, aki gyatra jegyeket szerzett, akinek évet kellett ismételnie, és ráadásul még ír katolikus is volt, felvételt nyert a Harvard 1912-es évfolyamára. Pedig így történt. Minden bizonnyal tanulmányain kívül aratott ékes sikerei is hozzásegítették, mint ahogy az is, hogy a Boston Latin csak úgy ontotta a diákokat a Harvardra; többet – huszonöt főt, a végzős évfolyam felét –, mint az ország bármely más – akár állami, akár magán – iskolája. Az is közrejátszhatott, hogy a Harvard több állami iskolában végzett diákot és több katolikus (és zsidó) hallgatót fogadott, mint a Yale vagy a Princeton.45 A felvételi irodában pedig bizonyára azzal is tisztában voltak, hogy a nem kimondottan eminens tanuló Joe történetesen Boston egyik vezető politikai figurájának a fia.

V.

Így aztán 1908 októberének első napján Joseph Patrick Kennedy átkelt a Charles folyón, és az ország legtekintélyesebb egyetemének területére lépett. Bár a Harvard voltaképpen a város határain kívül, a szomszédos Cambridge területén áll, a századelőn mégis az „igazi Boston” epicentrumának számított; a város kiváltságos elitjének védjegyeként fontosabb volt a foglalkozásnál és a lakcímnél is. Egykori diákja, a tizenkilencedik századi jenki, Edmund Quincy, akinek apja az egyetem rektora is volt, így fejezte ki a Harvarddal kapcsolatban uralkodó érzelmeket: „Ha az ember ebben szerepel – kocogtatta meg a Harvard háromévente kiadott évkönyvét, benne a végzett hallgatók teljes névsorával –, akkor már valaki. Ha nem szerepel, akkor ki is ő?”46

Joe is értette, mit jelent ez, ahogy anyja is, aki születésétől fogva erről álmodott. Ő is, fia is, férje is jól tudták, hogy Joe nagyanyja még cselédlány volt; keresztneve olyannyira gyakori és nyilvánvalóan ír volt, hogy a brahmin hölgyek csak úgy utaltak a cselédlányaikra, mint „a mi Bridgetünk”. Most pedig bármilyen valószínűtlennek is tűnhetett, Joe itt állt harvardi diákként. Ha ideges is volt amiatt, ami rá várt, nem mutatta. Tanulmányi szempontból nem látott okot aggodalomra, hiszen köztudott volt, hogy a Boston Latin követelményei szigorúbbak voltak, mint bármi, amit a Harvard támaszthatott vele szemben. Az előbbi rigorózus tantervét most egy fakultatív rendszer váltotta fel, amelyben nem szerepeltek kötelező tárgyak, és még csak fő szakirányt sem volt muszáj választania. Az ember minimális erőfeszítéssel elkerülhette a nehéz tárgyakat, és a legkisebb ellenállás irányába haladhatott. Kennedy így is tett. Bár jó feje volt a számokhoz, nem a matematikát vagy a természettudományokat választotta, inkább az államtudományokra és a közgazdaságtanra koncentrált, de belekóstolt a bölcsészettudományokba is.

Ahogy a Boston Latinon, úgy a Harvardon is kevésbé érdekelték tanulmányai, mint a tantermen kívüli foglalatosságok. Ezúttal azonban sokkal nehezebb feladat állt előtte, ha fel akart kapaszkodni a társasági és a sportélet csúcsaira. Ahogy a nála két évvel előbb, 1910-ben kezdett újságíró, Walter Lippmann, úgy ő sem fogta fel teljes mértékben, hány különféle Harvard létezik valójában, és milyen csekély közöttük az átfedés.47 Ott volt a kiváltságos, a Cabotokhoz, Bancroftokhoz, Winthropokhoz, Weldsekhez, Lodges-okhoz és Saltonstallokhoz hasonlóan „tisztes” családból származó ifjú úriemberek Harvardja, „végső klubjaikkal”,{iii} mint a Porcellian, az A. D. és a Fly, akik vagy bejártak óráikra, vagy nem, és csupán az „úri közepesre” hajtottak. Ott volt aztán a sportolók Harvardja, a tudományos pályára készülő értelmiségieké, a társaság üdvöskéié, akik leginkább azzal foglalkoztak, hogy jól szórakozzanak, és a végére valamiféle állást biztosítsanak maguknak a Wall Streeten, a lázadó kívülállóké, akik a maguk útját keresték, és persze az állami iskolákban végzetteké, akik közül sokan jártak be minden reggel otthonukból, majd tértek minden este haza.48

Joe Kennedy határozottan ez utóbbiak közé tartozott, még ha a Harvard Yard bentlakója is volt. Nem sok időbe telt, hogy ráébredjen, annak ellenére, hogy a hálótermekben és az ebédlőkben az elsőéveseket összeeresztették, a társasági környezetet éles osztályhatárok tagolták. A megfelelő szervezetbe nyert felvétel volt számos hallgató számára e világ sarokköve, és a zsidó Lippmannhoz hasonlóan a katolikus Joe sem remélhette, hogy bekerülhet valamelyik elit klubba, vagy akár csak a közelükbe férkőzhet.

Nem mintha nem igyekezett volna. Míg az ő hátterével más nem is próbálkozott volna a visszautasítástól való félelmében, Joe nekilendült. Ha egy ajtót bevágtak előtte, a következőn kopogtatott. Természetéből fakadóan tántoríthatatlan volt és túltengett benne a versenyszellem; mindkét tulajdonság jó szolgálatot tesz neki a jövőbeli üzleti tevékenységei során, de a Harvardon nem segítették át a legjobb klubok felé vezető keskeny ösvényen. Rossz vezetéknévvel, rossz családi háttérrel, rossz vallási felekezettel rendelkezett. Talán még agresszív törekvése is épp hogy gátolta célja elérésében; egyszerűen túlságosan igyekezett, de nem volt benne annyi ravaszság, hogy leplezze. Más egyetemi csoportokba azért bejutott, mint például a Hasty Pudding Klubba, majd végzősként a Delta Üpszilonba, egy kevésbé rangos szövetségbe, amelybe még zsidó és ösztöndíjas hallgatókat is befogadtak, ám egész életében bántotta, hogy a „Porc” vagy a Fly követe sosem bukkant fel ajtajában, megfosztva az elismeréstől, amelyre legjobban vágyott. (Az 1904-es évfolyamban végzett Franklin Delano Roosevelt szintén nem felejtette el sosem, hogy a Porcellian nem vette be.) Joe a Harvardon belül tehát végső soron még mindig kívülállónak számított.49

Kennedynek a sportpályán is csalódnia kellett. Mint oly sokakra, akik középiskolájuk csillagai voltak, rá is derült égből szakadt az elkedvetlenítő felismerés, hogy az egyetemen csak átlagosnak minősül. Mindenütt elsőrendű tehetségek vették körül. Bár az első három évben felöltötte a baseballmezt és továbbra is erőteljes ütőnek bizonyult, védelemben és bázisfutásban ügyetlenebbnek bizonyult, és csak harmadéves kora vége felé sikerült bejutnia az egyetemi válogatottba; és bár az áhított betűt kiérdemelte szvetterére, mindössze négy meccsen vett részt, és csupán hétszer állhatott ütéshez.50 Negyedévben már nem is jelentkezett a válogatásra.

Mindent egybevetve tehát Joe Kennedy vegyes élményeket szerzett a Harvardon. Tanulmányaihoz való lezser hozzáállását megőrizte, ezért épphogy csak annyi erőfeszítést tett, hogy átmenjen, jórészt közepes érdemjegyeket szerzett, és egyetlen árva jelest sem.51 A sportsikerek is elkerülték. Ráadásul mindent felemésztő erőfeszítései ellenére sem sikerült az egyetem legáhítottabb státuszszimbólumát megszereznie, vagyis tagságot az egyik elit klubban, ami iriggyé és sértetté tette. Másfelől azonban a diplomát megszerezte, így mindig harvardi öregdiák maradt. A társaságkedvelő és éles eszű fiú egész népszerűnek bizonyult azon évfolyamtársai között, akik nem bánták törtető viselkedését. És a bostoni elit néhány tagjával is sikerült olyan kapcsolatot kiépítenie, ami a későbbiekben a hasznára fog válni.

És ami a legfontosabb, Joe harvardi évei alatt küzdötte fel magát Rose Fitzgerald, a polgármester leánya első számú udvarlójának pozíciójába.

VI.

Első ízben sok-sok évvel azelőtt, gyerekként találkoztak még, amikor Kennedyék és Fitzgeraldék egyaránt a Maine állambeli Orachard Beachen vakációztak. Egy újság fotográfiáján jól látható, hogy a hétéves Joe és az ötéves Rose alig egy méterre álldogálnak egymástól, de később egyikük sem emlékezett erre az első alkalomra. És könnyen lehet, hogy futólag máskor is találkoztak, hiszen mindkettejük apja a politikai élet prominens szereplője volt, akik alkalmanként elsőszülöttjüket is magukkal vitték egy-egy kampányeseményre.

No persze P. J. Kennedy és John F. Fitzgerald (avagy „Fitzie”, illetve „Johnny Fitz”, majd később „Honey Fitz”) félig-meddig riválisok voltak, úgyhogy a véletlen találkozások esélye talán mégsem volt olyan nagy, mint gondolnánk. Kennedyékhez hasonlóan Fitzgeraldék is második generációs bevándorlók voltak. De míg P. J. visszafogott volt és kerülte a feltűnést, kicsit talán még puritánnak is mondhatnánk, Fitzgerald kedélyes, kötekedő kedvű, lendületes ember volt, valóságos örökmozgó, aki bármely tárgyban képes volt géppuskaropogás sebességű kinyilatkoztatásokat tenni; olyan gyorsan ömlött belőle a szó, hogy aki először hallotta, egészen megdöbbent.

A két férfi más szempontból is egymás szöges ellentétének bizonyult. Kennedy szisztematikusan igyekezett egyre feljebb kerülni; pragmatikus és számító volt, türelmesen munkálkodott a színfalak mögött, és minden lépését alaposan megfontolta. Ezzel szemben Fitzgerald gátlás nélkül tolakodott be bárhova, barátkozó, színpadias és fellengzős volt, hajlamos volt először lőni, és csak azután kérdezni. Alacsony, százhatvanöt centi körüli ember volt széles, kerek arccal, kék szemmel és középen elválasztott, vörhenyes hajjal; elegánsan öltözködött, szinte lubickolt ír származásában, és semmiféle pártstratégiai irányvonalat nem volt hajlandó követni. Némelyek szemében pojácának tűnt, de bővelkedett józan, paraszti észben, és remek politikai érzékkel rendelkezett, valamint megfogadta, hogy mindig „keményebben fog dolgozni bárki másnál”. És így is tett. A fényképeken állandóan mosolygott, de ha feldühítették, komor arckifejezést öltve összevonta szemöldökét, és fikarcnyit sem bánta, ha közölték vele, hogy ilyenkor kissé Napóleonra emlékeztetett.52

1863-ban született a North Enden, a Wexford megyéből származó szatócs, Thomas Fitzgerald és a Cavan megyei Rosanna Cox Fitzgerald gyermekeként. Az ifjú John kitűnt tanulmányaiban, és az első írek között volt (ha nem épp ő volt a legelső), akik felvételt nyertek a Boston Latinba. Orvosnak készült, így a Harvard orvosi fakultására iratkozott be, de az első tanéve végén kimaradt, amikor megözvegyült apja váratlanul elhunyt, neki pedig gondoskodnia kellett testvéreiről. Fitzgerald hamarosan megkezdte fáradságos útját a politikai ranglétrán; először a bostoni városi tanács tagjaként, majd állami szenátorként (ahol P. J. Kennedy mellett szolgált), utána három ülésszakon át képviselte a tizenegyedik körzetet a kongresszusban, végül 1905. december 12-i megválasztásával a „Nagyobb, jobb, elevenebb Bostonért” szlogenjével a város polgármestere lett.53

Azt senki sem vonta kétségbe, hogy volt érzéke a politikához. Úgy tartják, ő volt az „ír furfang” legelső és legszakavatottabb alkalmazója – amikor is az ember egyvalakivel ráz kezet, miközben egy másikhoz beszél, és egy harmadikra mosolyog. Egy gyakran ismételt történet szerint képes volt negyedórán keresztül percenként kétszáz szavas sebességgel beszélni valakivel, miközben az illető szóhoz sem jutott, majd megveregette a másik hátát, és közölte, mennyire élvezte a beszélgetést. Minden áldott este fáradhatatlanul nyomult, és sűrűn előfordult, hogy egy este akár két-három vacsorán is megjelent – az egyik beszámoló becslése szerint csupán két első, polgármesterként töltött éve alatt Fitzgerald ezerkétszáz vacsorán, ezerötszáz bálon és kétszáz pikniken vett részt, valamint háromezer beszédet tartott.54 Mindez igazán hihetetlenül hangzik, de még ha az utóbbi becslést meg is felezzük, akkor is szinte emberfeletti energiáról tett tanúbizonyságot. No de olyasvalakiről van szó, aki farzsebében tartalék gallérral készült az estélyekre, hogy ha egész éjjel táncol is, még mindig frissnek tűnjön. Ötvenedik születésnapját azzal ünnepelte, hogy reggel hétkor százméteres sprintben vett részt, kilenckor negyed mérföldet futott le, délben birkózott egyet, egykor pedig bokszmeccset vívott.55

1889-ben vette feleségül másod-unokatestvérét, a Massachusettsi Actonban élő Mary Josephine („Josie”) Hannont, akinek szülei Limerick megyéből származtak. A karcsú, apró termetű, lágy barna hajú, egyenes tartású Josie, aki csaknem a száz évet is megérte, szégyenlős és tartózkodó volt, épp férje ellentéte. Első leányuk, Rose Elizabeth 1890 júliusában jött a világra, akit még öt gyermek követett. Rose a North Enden, apja politikai hatalmának középpontjában, a család első otthonában, a Garden Court Street 4. szám alatt született. Ezután egy ideig a Bostontól huszonöt mérföldnyire északnyugatra fekvő West Concordban laktak egy nagy, zegzugos házban, de 1904-ben Honey Fitz, aki közelebb kívánt kerülni a tűzhöz, a Bostontól délre fekvő Dorchesterben vásárolt egy tizenöt szobás, olaszos, manzárdtetős házat a Welles Avenue-n. Apja leckéi és a város nevezetességeihez tett gyakori kirándulásaik alaposan felkeltették Rose érdeklődését a történelem iránt. Ragyogóan tanult, éles elmével és csodálatra méltó memóriával rendelkezett. Anyjától pedig mélységes hitét és derűs jellemét örökölte.56

„Rosie” kezdettől fogva az apja szeme fénye volt, aki gyakori távollétei ellenére is domináns alakja volt lánya életének. „Apja kiköpött mása volt – jegyezte meg sok évvel később egy gyerekkori barát. – Mindig az apját idézte, egyenesen úgy neveztük, »Apukám azt mondta«.”57 Már igen ifjú korától elkísérte Fitzgeraldot politikai jellegű útjaira (1897-ben, hétesztendősen William McKinley elnökkel is találkozott a Fehér Házban), és olyan mély és tartós vonzalom alakult ki benne a politika iránt, melyben sem anyja, sem testvérei, sőt – minden saját magára, illetve fiaira irányuló politikai ambíciója ellenére – még majdani férje sem osztozott. Nagy élvezetet lelt az egészben; nem csak a harsogó rezesbandákkal és konfettizáporral járó korteskedésben, de még a választási győzelmekhez vezető, illetve kormányzáshoz szükséges, színfalak mögötti stratégiai tervezgetésben és titkos manőverekben is. „Átkozottul jól ismeri a politika minden csínját-bínját – ámuldozott évtizedekkel később fia, Jack sajtótitkára, Pierre Salinger, miután két kampány során is megfigyelhette akció közben. – Tudja, hogyan szerezzen szavazatokat, hogyan bonyolítson le bizonyos telefonhívásokat, gyűjtsön pénzt, meg minden egyebet; szónokként pedig egyszerűen lenyűgöző.”58

Idővel Rose kezdte átvenni anyja politikai feladatainak egy részét is. A mélységesen szégyenlős Josie Fitzgerald gyűlölte a szertartásos köröket, melyeket politikusfeleségként elvártak tőle; amikor pedig mégis engedett, a viszolygása szinte tapintható volt, ami miatt hidegnek és ellenségesnek tűnt. Rose tizenévesként lépett a nyilvánosság elé, Honey Fitz kampányeseményeinek tömkelegén játszotta a háziasszony szerepét és üdvözölte az érkezőket, bankettekre, hajóavatásokra és épületek átadására kísérte apját. Valóban afféle pótfeleségként lépett fel. Minden percét imádta, és a sajtóban sem győzték méltatni érettségét és megkapó szépségét. Többen is megjegyezték, hogy tökéletes tartásának és magabiztos mozdulatainak köszönhetően volt benne valami fenséges. Zongoratudása is kapóra jött számos polgármesteri esemény alkalmával, mivel apja mit sem szeretett jobban, mint kiereszteni ír tenorját, és ha arra kérték – vagy éppenséggel akkor is, ha nem – elharsogni a „Sweet Adeline”-t.

Rose 1906 júniusában fejezte be tanulmányait a Dorchester High-ban. Még tizenhat éves sem volt, így ő lett a legfiatalabb, aki valaha is itt szerzett bizonyítványt, és a 285 fős évfolyam harmadikjaként végzett. A parányi, kecses, fényes fekete, göndör hajú, megnyerő mosolyú lányból csak úgy áradt a nyugalom, amikor bizonyítványosztáskor végiglépdelt az emelvényen. Oklevelét nem más adta át neki, mint tulajdon, büszkeségtől dagadó keblű édesapja, a pillanatot pedig fotográfia is megörökítette, melyet másnap a The Boston Postban tettek közzé. „A legszebb érettségiző?” – harsogta a főcím, mely kétségkívül a polgármester ösztönzésére született meg.59

VII.

Úgy festett, Rose lába előtt hever a világ, és hamarosan újabb oka támadt a boldogságra: szerelmes lett. Még azon a nyáron, a Maine állambeli Old Orchard Beachre visszatérve ismerkedett meg immár valóban Joe Kennedyvel. Noha találkozásuk rövid volt, elbűvölte a fiú energikussága és sportos, sármos külseje.60 Joe még az ősszel meg is hívta egy táncmulatságra a Boston Latinba. Rose-nak minden vágya volt, hogy igent mondjon rá, mégis vissza kellett utasítania, mivel apja „nem volt hajlandó elengedni. Helytelenítette, hogy egy tizenhat esztendős leány idegen helyekre járjon táncolni, és olyanokkal ismerkedjen meg, akik még bajt csinálhatnak”.61 Rose és Joe azonban tántoríthatatlanok voltak, és névlegesen titkos találkákat folytattak abban a tanévben, míg a lány a Dorchester High-ban vett részt egyetemi előkészítőn, illetve a bostoni Lowell Intézetben az európai kultúráról és nyelvekről szóló előadásokat hallgatta. A fiú az előadások után várta, és (csaknem egészen) hazáig kísérte, vagy a közös barátok partijaira beszéltek meg randevúkat.

„Az alatt az utolsó dorchesteri tanév alatt és a következő év során – idézte fel Rose –, elég sűrűn sikerült találkoznunk Joe-val. Ritkábban, mint szerettük volna, de gyakrabban, mint amiről apám tudomást szerzett.” Joe évkönyve a Boston Latinból érettségije évében tréfásan azt a jövőt jósolta neki, hogy „keringővel keresi majd meg a kenyerét. Ő irányítja majd a repülő lovakat a »Severe« Beachen [utalás a Revere Beach körhintájára], és minden FITZánkoló lovacskán lesz egy szép Rózsaszál”.62

Rose apjának azonban más elképzelései voltak. Noha leánya és Joe Kennedy frigye a legbefolyásosabb bostoni írek két családját egyesítette volna, és jókora sajtóvisszhangot ígért, Fitzgerald nem nézte jó szemmel kapcsolatukat. Talán úgy vélte, Joe nem elég jó a lányához, vagy talán már akkor megérezte, hogy a fiatalemberből nem lesz odaadó és hűséges társ. És talán a P. J. Kennedyvel szembeni enyhe rivalizálása is befolyásolta gondolkodását, mert sokkal inkább egy másik, Harvardon végzett, ír katolikus kérő, egy vagyonos dorchesteri építési vállalkozó jóképű fia, Hugh Nawn pártján állt. (Rose kedvelte ugyan Hugh-t, de úgy érezte, nincs meg benne Joe karizmája.) Akárhogy is, miután Rose-ban csak nem akart szűnni a lángolás Joe iránt, Fitzgerald drámaibb lépésre szánta el magát: 1908-ban húgával, Agnesszel együtt a Szent Szív Társaság egy hollandiai zárdájába küldte.

Apja oktatását illető döntései mérhetetlen csalódást okoztak Rose-nak. Szíve vágyát, hogy a Wellesley-re járhasson, ahová pedig fel is vették, máris összetiporta – túl világias, döntötte el, amellett pedig tizenhét évesen túl fiatal hozzá, hogy egyetemre járjon. Most pedig külföldre paterolta, mégpedig egy zárdába. Mindig kötelességtudó lányaként azonban Rose minimális panasszal fogadta a döntést. Hazaírt levelei arról árulkodnak, hogy az élménynek jelentős haszna is volt, nem utolsósorban az Egyesült Államokon kívüli világ iránt táplált, kozmopolita érdeklődésének kielégítésével. Franciatudása is jelentősen fejlődött, és németül is tanult. A zárda szigorú tanrendje még azt is lehetővé tette, hogy a két lány ellátogasson a kontinens különböző részeire, ahonnan lelkes élménybeszámolókat küldtek haza. Rose meglepve tapasztalta, hogy egyáltalán nem bánja az iskola vallásra fektetett hangsúlyát és szigorú napirendjét sem.63

Leveleiben azt már nem említette, hogy szobájának asztalán ott tartotta Joe Kennedy fotóját, vagy azt, hogy rettentően hiányzik neki. Az érzés kölcsönös volt. Joe szemében az, hogy Fitzgerald polgármester ellenezte személyét, még édesebbé tette a tiltott gyümölcsöt; még eltökéltebbé tette, hogy megszerezze azt, akit a város legszebb és legismertebb katolikus leányának gondolt. Miután 1909 közepén Rose visszatért az Egyesült Államokba, ott folytatták Kennedyvel, ahol abbahagyták, bár csak rendszertelenül tudtak találkozni, mivel a lány a következő tanévet egy New York-i bentlakásos leányiskolában, a Szent Szív Akadémián (a későbbi Manhattanville College-on) töltötte.64 Csak 1910-ben folytatódhatott újra gőzerővel a románc, miután Rose visszatért Bostonba, gondosan előkészített találkáikat pedig a Harvard Yardon, barátoknál vagy a Keresztény Tudomány vallási mozgalom templomában bonyolították le, ahol senkinek sem jutott volna eszébe keresni őket. Amikor Rose 1910 januárjában, a szülei otthonában rendezett fényűző partin debütált elsőbálozóként, szüleivel együtt Joe is ott volt, még vagy négyszáz vendéggel együtt, köztük a város minden jelentősebb demokrata politikusával. Természetesen a sajtó is jelen volt, és másnap arról számolt be, hogy a bájos elsőbálozó az ír Boston szépe, aki fenségesen festett fehér sifonruhájában.65

Apja ellenkezése Joe Kennedyvel szemben végül enyhülni kezdett. Látta a fiú elszántságát, ráadásul akármilyen vonakodva is, de be kellett ismernie, hogy Joe nem kevés vonzó tulajdonságot tudott felmutatni – jó neveltetést, ambíciót, kellemes modort, jó külsőt, és Fitzgeraldéval vetekedő, emberfeletti állóképességet. Mindemellett az ifjú Kennedy máris impozáns lépéseket tett a karrierépítés terén. Miután végzett a Harvardon, rögtön magasra célzott; Boston pénzügyi intézményrendszerébe készült beférkőzni, amely még mindig szigorúan a jenki protestánsok irányítása alatt állt. Azaz a bankszakmát választotta. Már egészen fiatalon, az egyetemi évek alatt is megcsillogtatta tehetségét a hasznot hajtó vállalkozások terén, és hamar tudatára ébredt, hogy a hatalom alapja a pénz.{iv} Jó feje volt a számokhoz, és a Harvardon hasznos kapcsolatokat épített ki olyan hallgatókkal, akiknek családjai kezében voltak a város vezető bankjai. Emellett pedig, ahogy később megjegyezte egy interjú során: „A bankszakmából bárhová eljuthat az ember, hiszen minden üzletágban fontos szerepe van.”66

Amint 1912-ben lediplomázott, állami banki könyvvizsgálónak neveztette ki magát; e pozíció lehetővé tette, hogy belenézhessen egész Boston és környéke banki nyilvántartásaiba, és kitanulja, hogyan működnek a bankok és csinálnak pénzt. Innen aztán okosan manőverezett a kelet-bostoni Columbia Trust elnöki székébe, egy kis bankéba, melynek alapításában apja segített még az 1890-es évek közepén. Mindössze huszonöt évével a jelek szerint ő volt a legfiatalabb bankelnök az egész államban, de talán még az országban is. És feltett szándékában állt megcsinálni a szerencséjét. A winthropi családi otthonból ingázott nap mint nap vonattal (miután P. J. 1908-ban sikertelenül szállt ringbe a város közutakért felelős biztosának címéért, sátrat bontott és e tengerparti kis közösségben egy jókora, zegzugos házba költöztette családját), rengeteg időt áldozott rá, és minden lehetséges családi kapcsolatot kihasznált, hogy új életet leheljen az egy ideje veszteségeket szenvedő vagyonkezelő társaságba. Sokszor az ebédet is kihagyta, vagy csak némi sós kekszet kapott be egy kis tejjel az íróasztalánál.

Joe népszerű volt a bank kuncsaftjainak zömét kitevő bevándorlók körében. Kerülte az oly sok bankárra jellemző sótlan, kimért tartózkodást, és előszeretettel vegyült és tréfálkozott klienseivel, akik közül sokan szegények voltak; barátságos modorával, valamint érdekükben tett erőfeszítéseivel ki is vívta tiszteletüket. Az ügyfelekkel ápolt erős kapcsolat kulcsfontosságú az üzleti sikerhez, okította beosztottjait, és ő maga járt élen a jó példával. Számtalan történet keringett arról, hogyan segített kétségbeejtő anyagi helyzetbe került kliensein, akiket minden más bank elutasított. Az már kevésbé volt közismert, hogy fél szemét azért mindig a profiton tartotta – ha egy-egy követelés végrehajtásáról vagy jelzálogjog érvényesítéséről volt szó, ugyanúgy nem habozott cselekedni, mint akármelyik másik bankár.67

A serény munka pedig meghozta jutalmát: a született üzletember Kennedy, akinek játszi könnyedséggel ment az üzletkötés, viharos gyorsasággal sokszorozta meg a betéteket és szerzett új ügyfeleket a Columbia Trust számára. Hat hónapon belül 27 százalékkal növelte meg a bank aktíváit. Ez előtt még Honey Fitznek is meg kellett emelnie a kalapját.68

Fitzgeraldnak hamarosan úgyis sokkal komolyabb aggódnivalója támadt. Polgármesteri pozícióját évek óta igyekezték korrupciós vádakkal befeketíteni; eskü alatt tett vallomások merültek fel megvesztegetésekről és nepotizmusról. Aztán 1913-ban egy demokrata párttársa, James Michael Curley jelentette be, hogy kihívást intéz Fitzgerald újraválasztásával szemben. Ez a gátlástalan és manipulatív demagóg, akinek száznyolcvan centiméteres magassága és majd’ száz kilója mellett ellenfele eltörpült, kiderítette, hogy Fitzgerald összeszűrte a levet egy dús idomú, szőke cigarettaárus lánnyal, a „Toodles” becenéven ismeretes Elizabeth Ryannel, akit egy hotel bárjában ismert meg. Curley levelet intézett Josie-hoz, melyben azzal fenyegetőzött, hogy ha férje nem lép vissza, napvilágra hozza a viszonyt. Miután Honey Fitz nem volt hajlandó kiszállni a versenyből, Curley bejelentette a nyilvánosság előtt, hogy komoly előadás-sorozatra készül, ilyen és hasonló címekkel, mint „A történelem nagy szeretői: Kleopátrától Toodlesig”, illetve „Házasságtörők: VIII. Henriktől napjainkig”. Fitzgerald hivatala kisvártatva be is jelentette, hogy mégsem indul. Gúnydalocska kezdett terjedni róla: „Egy pohár whisky és Toodles fara / Lóvá tette azt a nagy marha / Honey Fitzet.”69

1913 decemberének végén a lapok egy Rose Fitzgerald és Joe Kennedy közötti, esetleges eljegyzésről kezdtek spekulálni. A hivatalos bejelentést 1914. június 20-án tették közzé, miután Joe hibátlan, kétkarátos gyémánttal ajándékozta meg a lányt, melyet kedvezményes áron vásárolt egy volt harvardi évfolyamtársától, aki beszállt családja ékszerüzletébe.

Egy hét múlva Szarajevóban egy tizenhat esztendős{v} boszniai szerb nacionalista meggyilkolta az Osztrák–Magyar Monarchia trónörökösét, Ferenc Ferdinánd főherceget. Először nem sok amerikai szentelt nagy figyelmet a hírnek – ez a válság sem tűnt rosszabbnak, mint amelyek 1908 óta több ízben is kitörtek a Balkánon, és amelyeket végül békés eszközökkel sikerült rendezni. Ezúttal azonban német szövetségesük ösztönzésére az osztrákok eltökélték, hogy egyszer s mindenkorra leszámolnak a szerbekkel, és az események láncolata augusztus elején végül az első világháború kirobbanásához vezetett. Miközben Európa-szerte mozgósítani kezdték a hadseregeket, a Woodrow Wilson elnök vezette Egyesült Államok kinyilvánította semlegességét, és e pozícióját az ország két és fél éven át rendíthetetlenül fenn is tartotta.70

1914. október 7-én, a háború keltette gazdasági hanyatlás közepette, Rose és Joe összeházasodtak. William O’Connell bíboros eskette meg őket, az arát pedig Honey Fitz kísérte az oltárhoz. Rose kérésének eleget téve a szülők csak szerény lakodalmat rendeztek (ami apja friss botrányának fényében bölcs döntés volt), majd az ifjú pár nászútra indult Philadelphiába (ahol megtekintették a baseball-liga döntőjének első két küzdelmét is, melyet a Boston Braves és a Philadelphia Athletics vívott egymással), aztán a nyugat-virginiai White Sulphur Springsbe utaztak, ahol lovaglással, golfozással és teniszezéssel ütötték el az időt. Október 25-én, egy vasárnapon tértek vissza Bostonba, és a rá következő szerdán, azaz huszonnyolcadikán beköltöztek a Beals Streeten egy szerény, de masszív kis házba.71

1915. július 25-én, pontosan kilenc hónappal azután, hogy hazatértek a nászútról, Rose életet adott első gyermeküknek, az ifjabb Joseph Patrick Kennedynek. Az ujjongó Honey Fitz úgy számolt be első unokájáról, hogy „édesanyja és édesapja máris eldöntötték, hogy az Egyesült Államok elnöke lesz belőle”.72 Huszonkét hónappal később, 1917. május 29-én, nem sokkal Amerika sorsdöntő hadba lépését követően, megszületett második gyermekük is. Szülei a John Fitzgerald Kennedy nevet adták neki.

Kettő

GYERMEKI DOLGOK

John Fitzgerald Kennedy 1917 májusi születése egybeesett Amerika és a világ történelmének egyik fordulópontjával, amelynek hatásait még évtizedekkel később is érezni lehetett, melyek Kennedy saját életére és pályafutására nézve is óriási jelentőséggel bírtak, egészen negyvenhat évvel később, Dallasban bekövetkezett haláláig. Április 6-án az USA belépett az első világháborúba; ez a lépés pedig – ebben minden harcoló nemzet egyetértett – kimondhatatlanul sokat számított az immár harmadik, véráztatta évében járó küzdelemben, melynek egyelőre látni sem lehetett a végét. Májusban a kongresszus megszavazta a Selective Service Actet, azaz a sorozási törvényt, hogy hadsereget állítson a háborús erőfeszítések érdekében, júniusra pedig az első amerikai csapatok már meg is érkeztek Franciaországba. Mindeközben Oroszországban a forradalom lemondásra kényszerítette II. Miklós cárt, ezzel több száz évnyi cári uralomnak vetve véget, és az ország háborús erőfeszítései csaknem összeomlottak. Egy liberális alapon álló ideiglenes kormány vette át az irányítást, mely ígéretet tett rá, hogy Oroszország nem adja fel a harcot, de tovább forrongtak az indulatok, és április 16-án Vlagyimir Iljics Lenin, a forradalmi bolsevik párt vezére egy évtizednyi száműzetés után, viharos fogadtatás közepette Petrográdba (azaz Szentpétervárra) érkezett. Lenin bolsevikjei néhány hónap leforgása alatt magukhoz ragadták a hatalmat, és kivonták Oroszországot a háborúból.1

Mondhatni, hogy az USA hadba lépése jelezte Amerika évszázadának igazi kezdetét, amely egészen a huszadik század végéig, sőt még a huszonegyedik elejéig is kitartott, s melynek során az Egyesült Államok – gazdasági, politikai és katonai szempontból is – a legnagyobb hatalommá nőtte ki magát, melyet a világ valaha is látott.2 Az orosz forradalom a maga részéről jóval azután is alapvető szerepet játszott a világpolitika alakításában, hogy a bolsevikok megerősítették uralmukat a mérhetetlen nagyságú orosz föld felett, majd kikiáltották a még ennél is hatalmasabb Szovjet Szocialista Köztársaságok Szövetsége, azaz a Szovjetunió megalakulását. Idővel mind az USA, mind a Szovjetunió szuperhatalommá váltak, és több évtizedes hidegháborúban feszültek egymásnak, melynek során Washington és Moszkva döntései uralták a nemzetközi politikát. E hosszú korszakról, amely egészen az 1980-as évek és egyben e szovjet–amerikai szembenállás végéig tartott, Eric Hobsbawm történész úgy emlékezett meg, mint „a világról, melyet az 1917-es orosz forradalom következményei formáltak”.3

Még ha mindez a jövő zenéje is volt, amikor Joseph és Rose Kennedy második gyermeke május 29-ének délutánján, nem sokkal három óra után a Beals Street 83. szám alatti ház emeleti hálószobájában meglátta a napvilágot, néhány éles szemű megfigyelő nagy vonalakban már látta az elkövetkezendőket.{vi} Háromnegyed évszázaddal azelőtt, 1835-ben a francia elemző, Alexis de Tocqueville is előre látta a napot, amelyen földrajzi adottságainak és növekedési potenciáljának köszönhetően az Egyesült Államok diadalmasan magasodik a világ jó része fölé.4 A századfordulóra rutinszerűvé váltak a hasonló jóslatok, mivel a fiatal nemzet gazdasági és demográfiai szempontból is gőzerővel tört előre.5 1900-ban az Egyesült Államokban már kétszázezer mérföldnyi vasútvonal épült – több, mint egész Európában összesen –, és a világ legnagyobb búza-, szén- és vastermelőjévé vált. Egyetlen iparmágnás, Andrew Carnegie több acélt állított elő, mint egész Anglia. A háború 1914-es kitörésekor Amerika részesedése a világ össztermelésében 32 százalékon állt (az 1900-as 23,6 százalékhoz képest), míg Nagy-Britanniáé 13,6 volt (vagyis az 1900-as 18,5 százalékhoz képest csökkent). Az előző fél évszázadban, a polgárháború óta eltelt idő alatt az USA gazdasága rohamosabb növekedésnek indult, mint előtte bármely más országé – mindeközben csillagászati hasznot termelve –, amit jó részben a milliónyi vállalkozó kedvű bevándorló érkezése is tüzelt, akikben – bármilyen tanulatlanok és szegények is voltak – buzgott az ambíció, az energia és az intelligencia.6

Mindezek ellenére azonban 1914-ben az Egyesült Államok még mindig csak a történelem kulisszái mögött várakozó ifjú újonc volt, a nagyhatalmak klubjának afféle tanonca. Woodrow Wilson elnök pedig majd’ három éven át tartotta távol népét az európai tűzvésztől. Először a semlegesség deklarálásával érte el ezt – híven az amerikaiak hagyományos, Európával szembeni politikájához –, és arra kérte őket, tartózkodjanak az állásfoglalástól, tegyenek tanúbizonyságot „az önuralom méltóságáról”, és maradjanak „mind gondolatban, mind tettekben pártatlanok”.7 Ám ezt ahogy az átlagos amerikainak, úgy Wilsonnak is könnyebbnek bizonyult mondani, mint megtenni. Régi angolbarátként hamarosan ő is osztani kezdte a brit meggyőződést, mely szerint a központi hatalmak (Németország és az Osztrák–Magyar Monarchia{vii}) győzelme a szabad vállalkozás és a törvényes rend végét jelentené. Ha Németország nyeri a háborút, jövendölte, „egész civilizációnkat új mederbe terelné, és az Egyesült Államokat katonai nemzetté változtatná”. Wilson fő tanácsadói és diplomatái közül is sokan – különösen a hozzá igen közel álló tanácsadója, Edward House ezredes, a londoni nagykövet, Walter Hines Page, és Robert Lansing, a külügyminisztérium tanácsadója, aki később Wilson külügyminisztere is lett – hasonló, németellenes nézeteket vallottak, melyek a gyakorlatban sokszor németellenes politikai intézkedésekként csapódtak le.8

Az USA-nak az antant nagyhatalmaihoz, Nagy-Britanniához, Franciaországhoz és Oroszországhoz fűződő gazdasági kötelékei szintén csaknem lehetetlenné tették a semlegesség fenntartását. Nagy-Britannia régóta az Egyesült Államok egyik legnagyobb importőre volt, és már a harcok korai szakaszában elárasztotta megrendelésekkel, főleg lőszerekre vonatkozóan. Az antant felé eszközölt eladások – melyek mellett a központi hatalmakkal kötött hasonló üzletek eltörpültek – segítettek kihúzni Amerikát a háború okozta recesszióból.9 E kereskedelmi forgalom jelentős részét amerikai magánbankok finanszírozták, amelyek a semlegesség időszaka alatt összesen 2,3 milliárd dollárnyi kölcsönt nyújtottak Nagy-Britannia és Franciaország részére. Ugyanekkor Németország csupán 27 milliót kapott. A Wilson-kormányzat, mely kezdetben azon az alapon ellenezte ezeket az ügyleteket, hogy kompromittálják az ország semlegességét, utóbb elkerülhetetlenül szükségesnek látta Amerika gazdasági egészségének megőrzése érdekében.10

Közben pedig tombolt a háború. Joe Kennedy szemében a véráztatta lövészárkokról szóló beszámolók csak azt erősítették meg, hogy Amerikának távol kell tartania magát a háborútól. Attól kezdve, hogy 1914-ben eldördültek az első lövések, határozottan azon a véleményen volt, hogy ez egy európai konfliktus, amely csakis az európaiak dolga, és emellett mindvégig makacsul kitartott. Ír származású lévén ráadásul semmi kedve sem volt épp a Brit Birodalom kedvéért uniformist ölteni, és csak gúnyolódott a brit propagandisták és amerikai szövetségeseik azon állításán, hogy ez a harc egy magasztos küzdelem volna annak érdekében, hogy megmentsék a civilizációt a német barbarizmustól.

Egy 1916. július elején, Kennedy szüleinek winthropi, tengerparti házában lejátszódott jelenet is jól fémjelzi gondolkodását. Hétvégére meghívta néhány harvardi barátját a tengerpartra, és a társalgás hamarosan a Somme-i offenzívára terelődött, amely épp akkor vette kezdetét Észak-Franciaországban. Az összes cimbora lelkesedett a szövetséges támadás, valamint a brit és francia katonák hősiességének híre felett.{viii} Csak Kennedy nem. Rose visszaemlékezése szerint kezdetben csak szótlanul hallgatta vendégei lelkes csevegését. „Mindössze a fejét csóválta szomorúan.” Aztán egyszer csak már képtelen volt visszafogni magát, és kifakadt, közölte velük, hogy „hozzáállásuk számára teljes egészében érthetetlen és különös”. Ahogy ő látja, épp fiatal emberek ezreit készülnek lemészárolni, akik még épphogy csak most kezdtek volna élni, „elszakítva szüleik és emlékeik világától, elszakítva a jövőről szőtt álmaiktól”. És mindezt csak azért, hogy elfoglaljanak egy darabka területet. „Figyelmeztette barátait, hogy ha felülnek a harcok magasztos mivoltáról szóló elképzelésnek, azzal ők maguk is csak táplálják az esztelen háború lendületét, amely nem csak a legyőzötteket, de a győzőket is a biztos romlásba dönti.”11

Aznap este, egy sietős asztalbontás után Kennedy felment az emeletre, és Rose-zal együtt benézett az alvó legifjabb Joseph-hez, akinek közelgett az első születésnapja. „Ez az egyetlen tartós boldogság” – jegyezte meg halkan a férfi, majd kisétált.12

Ez a megjegyzés Kennedy szemléletmódjának egyik kulcseleméről árulkodik, amely nem csak az akkori, de a későbbi világháborúval szembeni nézőpontját is nagyban befolyásolta. Az emberi természettel szemben cinikus volt, és a nemzetközi problémákat hajlamos volt nem annyira erkölcsi vagy geopolitikai, mint inkább gazdasági alapon megközelíteni; sőt aszerint megítélni, hogy saját maga és családja számára mivel járnak. Ez a mentalitás vezette a külpolitikában az izolacionizmus felé, és ezzel nyújthatott támadási felületet a rövidlátás és önzés vádjainak.

Mindazonáltal azon a nyári napon Winthropban sok igazság is volt Joe Kennedy gondolatmenetében. Lehet, hogy ezen az összejövetelen egyedül volt nézeteivel, azonban 1916-ban sok más gondolkodó és tájékozott amerikai osztozott mélységes szkepticizmusában „a közdelem magasztosságát” illetően, valamint abban is, hogy ellenezte, hogy az Egyesült Államok közvetlenül is részt vegyen a harcokban. A haditudósítók bármennyire igyekezhettek romantikus fényben feltüntetni a somme-i csata „rettenetes szépségét” és „dicső célját”, Kennedy meglátta a csúf igazságot: Ez egy tragédia volt. Csupán a legelső napon a britek máris csaknem húszezer katonát veszítettek el; vagy harminc százalékukat még saját vonalaik mögött kaszálta le a tüzérségi tűz. Az offenzíva végére a britek és a franciák összesen hatszázezer embere halt vagy sebesült meg a mindössze háromszáz négyzetkilométernyi terület megszerzéséért, míg a németek négyszázezer főt vesztettek. Ugyanabban az évben Verdunnél 336 000 német veszett oda, 1917-ben Passchendaele-nél a harmadik ypres-i csata pedig több mint 370 000 brit életét követelte az alig több mint hatvan kilométernyi sártenger és szögesdrót megszerzéséért cserébe. Page nagykövet egészen elborzadt annak láttán, mivé lett Európa – „egy becsődölt mészárszék, melyet magányos nők népesítenek be”.13

Az 1916-os elnökválasztáson Kennedy őszinte örömmel szavazott Woodrow Wilsonra, akinek kampányszlogenje egyszerre volt dicsekvés és ígéret: „Ő tartott minket távol a háborútól!” A jelmondat be is vált, és csekély előnnyel ugyan, de Wilsont újraválasztották. Az ígéret azonban rövid életűnek bizonyult. Wilson régóta meg volt győződve arról, hogy az Egyesült Államok nem szigetelheti el magát többé a nemzetközi hatalmi politikától, és hitte, hogy kizárólag az ő pozíciója a megfelelő arra, hogy közvetítőként tető alá hozzon egy méltányos megállapodást, és ezáltal véget vessen a vérontásnak. Ugyanakkor attól is tartott, hogy az USA csak hadviselő félként kaphat biztos helyet a tárgyalóasztalnál.14 Még akkor is ezen a dilemmán rágódott, amikor Németország elkeseredett igyekezetében, hogy felborítsa a beállt katonai patthelyzetet, 1917. február 17-én korlátlan tengeralattjáró-háborút hirdetett. Azaz a háborús övezetben minden hajó szabad prédává vált. Két nappal később Wilson megszakította Berlinnel a diplomáciai kapcsolatokat.

Amikor két hónappal később az ország hadba lépett, Kennedy nem mutatott lelkesedést. A hazafias hév, amely még a beavatkozás számos korábbi ellenzőjét is magával ragadta, őt elkerülte. Harvardi barátainak nagy részétől eltérően nem jelentkezett önként szolgálatra, de június 5-én, John születése után egy héttel lejelentkezett a helyi toborzóirodán, és kitöltötte a regisztrációs lapot. Hamarosan nyilvánvalóvá vált, hogy házassága vagy apasága miatt nem kaphat felmentést, de „szakipari alapon” esetleg lehet róla szó, ha ehhez megfelelő állással rendelkezik. 1917 szeptemberében tehát kapva kapott az alkalmon, amikor felajánlották neki a Bostontól mintegy 15 kilométerre délre fekvő Quincyben a Fore River hajógyár vezérigazgató-helyettesi pozícióját. A gyárat rombolók gyártásával bízták meg a háborús erőfeszítések jegyében.15

Kennedy a hajóépítésről ugyan nem sokat tudott, de gyorsan tanult, és ha ő nem volt szorgalmas, hát senki; sokszor heti hetven órát dolgozott, és gyakran benn is aludt az irodájában. Munkatársai ámuldoztak állóképességén, Rose és a család pedig a vasárnapok kivételével alig-alig látta. Amikor 1918 februárjában a sorozóbizottság nagy megdöbbenésére arról tájékoztatta, hogy az első osztályba sorolták, és behívhatják katonai szolgálatra, azonnal „szakipari alapon” való halasztásért folyamodott, és kérelme mellé terjedelmes levelet is mellékelt, melyben kifejtette a Fore Rivernél rábízott feladatokat.16 Felettesei is kezeskedtek érte, és végül erőfeszítései elérték céljukat. Felmentést ugyan nem kapott, de sorozásra sem hívták be, és a Fore Rivernél maradt egészen a háború végéig.

Ez pedig hamarabb jött el, mint arra sokan számítottak volna, és ebben az amerikaiak jelentős szerepet játszottak. 1918 júliusában a Párizstól északkeletre, a második marne-i csatában aratott szövetséges győzelem minden német előrenyomulást feltartóztatott, a rá következő nagyszabású Mesue-Argonne-i offenzíva során pedig több mint egymillió amerikai katona csatlakozott a francia és brit egységekhez a nyugati front jókora részét felölelő ádáz, hathetes küzdelemben, amely szeptember 26-án a Sedan felé nyomuló amerikaiak támadásával vette kezdetét. A kibontakozó harcokban több mint 26 000 amerikai vesztette életét és százezren sebesültek meg – ez mind a mai napig az amerikai történelem legvéresebb hadjáratának számít –, mielőtt a szövetségesek fölénybe kerekedtek volna. Németország számára immár nem volt kiút. Mind a tengeralattjáró-háborúja, mind a szárazföldi hadmozdulatai megfeneklettek, kimerült csapatain és városain zendülő hangulat lett úrrá, a császár pedig lemondott trónjáról. A szövetséges Ausztria és Törökország is kezdte feladni. Az antanthatalmak azonban eközben a kifogyhatatlan amerikai utánpótláscsapatok és fegyverszállítmányok fényűzését élvezhették. Elengedhetetlenné vált a békekötés, és a németek elfogadták a rájuk kényszerített fegyverszünetet. Ez 1918. november 11-ének délelőttjén lépett hatályba; a tizenegyedik hónap tizenegyedik napjának tizenegyedik órájában.17

A háború teljes veszteségét lehetetlen kiszámítani, de annak mértéke elég nyilvánvaló: a hadban álló felek összesen nagyjából tízmillió főnyi katonát és durván ugyanekkora számú civilt vesztettek, míg húszmillióan szenvedtek sebesülést, közülük nyolcmillióan véglegesen megnyomorodtak. Az USA ötvenháromezer katonája esett el a harcokban. Az anyagi veszteség is mérhetetlen volt; ami magyarázatot nyújt az 1918–19 telén egész Európát sújtó éhínségre. A kontinens nagy részén szinte minden gazdasági tevékenység megszűnt, és egyes országokban lehetetlen volt jelentősebb távolságokra eljutni. Megszűnt a német, az osztrák–magyar, a török és az orosz birodalom, és egy ideig úgy festett, a bolsevik forradalom nyugatra is elér, a legyengült és megviselt Európa szívébe. „Sorsunk holtidényét éljük – írta egy ifjú brit, a közgazdász John Maynard Keynes. – A mai ember életében sosem pislákolt még ilyen haloványan az egyetemes emberi lélek.”18

II.

Mint sok más amerikainak, a háború utolsó hónapjai Kennedyék számára is összefolytak, miközben egy sokkal közvetlenebb fenyegetéssel küzdöttek: az 1918 nyarán és őszén az egész világon végigsöprő influenzajárvánnyal, amely több mint kétszer annyi ember haláláért volt felelős, mint a nagy háború – a járványnak ötven-száz millió áldozata volt. Az Egyesült Államokban csaknem hétszázezren haltak meg. (Az Európában harcoló amerikai katonák között több áldozatot – 63 000 főt – szedett a kór, mint maguk a harcok.) Semmi máshoz nem fogható betegség volt. Könnyen előfordult, hogy az embernek hétfőn még kutya baja sem volt, szerda estére pedig már meg is halt. Voltak, akikkel a vírus gyorsan végzett; tüdejükben olyan iramban gyűlt fel a folyadék, hogy a szó szoros értelmében megfulladtak. Mások sokáig húzták, míg végül a másodlagos bakteriális fertőzés végzett velük. A halálozási arány a huszon- és harmincéves korosztályban volt a legmagasabb.19

Az első megerősített eseteket 1918 telének vége felé, az USA középnyugati területén diagnosztizálták, és a nagyszámú Európába hajózó amerikai katona közül néhányan tudtukon kívül tüdejükben már a vírust is magukkal vitték. A kór áprilisban ütötte fel fejét a nyugati fronton, majd Spanyolországba is elért, ahol annyi embert ölt meg – vagy nyolcmilliót –, hogy spanyolnátha néven vált közismertté. Nyár derekára átmenetileg csillapodott a helyzet, ezután azonban a kór egy újabb, még halálosabb változata kezdett terjedni a világ különböző pontjain, szeptemberben pedig az USA keleti partját dúlta végig Bostontól New Yorkon át egészen Baltimore-ig, és még azon is túl. Csak abban a hónapban több mint tizenkétezer amerikai halt bele a fertőzésbe.

A Fore Rivernél John Kennedy kapta azt a feladatot, hogy igyekezzen megbirkózni a válságos helyzet következményeivel. Mivel a gyár dolgozói tucatszámra betegedtek le, a hajógyár munkásszállójának hálótermeiből rögtönzött kórházat alakított abban a reményben, hogy elkülönítheti a gyengélkedőket, és megakadályozhatja a fertőzés továbbterjedését. Egyszer napokig is Quincyben ragadt, részben kétségkívül azért, hogy elkerülje családja megfertőzésének kockázatát. Rose, Joe Junior és John mellett most már ott volt a szeptember 13-án született Rose Marie (később Rosemary, a családjának pedig csak Rosie) is. Ahogy Rose felidézte, „nagyon szép baba volt, ráadásul édes, könnyen megbékíthető, és kevesebbet sírt, mint az első kettő, amiről akkoriban azt hittem, azért van, mert kislány”. Rose albumában az egyik újságkivágásban ez a sor szerepel: „Ragyogó jövőt jósolnak a kicsikének.”20

A járvány októberben ért csúcspontjára, amikor is a világ szinte minden tájára lesújtott. Abban a hónapban az Egyesült Államokban kétszázezer emberrel végzett. Aztán novemberben egyszer csak – máig nem tisztázott okokból – alább hagyott, és 1919 elejére véget is ért. A járvány, melynek következtében csak Indiában tizenhétmillióan lelték halálukat és Szamoa népességének több mint egyötödét elveszítette, a történész Roy Porter szavaival élve „a leghatalmasabb egyedülálló demográfiai sokk volt, amelyet az emberiség fennállása során valaha is átélt”.21 Részben a háború felelt az elterjedéséért, de ugyanígy felelőssé tehető a hajógyártásban bekövetkezett technológiai fejlődés is, ami már évtizedek óta biztosította a globális utazás lehetőségét, ezzel is zsugorítva egyet a világon.

Kennedyék épségben úszták meg a járványt, ám a szakadatlan munka és a stressz megtette a magáét Joe esetében, akinek a gyomrában fekély alakult ki, és 1918 végére fizikailag összeomlott, minekutána heteket kellett lábadozással töltenie egy szanatóriumban. Rose számára távolléte nem jelentett nagy újdonságot, hiszen férje a Fore Rivernél töltött időszak alatt szintén nem sokat tartózkodott otthon. Sőt, már azelőtt, a Columbia Trustnál is – gyakorlatilag házasságuk kezdetétől fogva – kegyetlenül sokat dolgozott, a hétvégéket is beleértve. Az éjszakákat rendszerint azért otthon töltötte, de előfordult, hogy azokat sem. Rose ilyenkor sosem vonta kérdőre, merre járt és miért. Ahogy emlékirataiban megjegyezte: „Joe mindig csak magának felelt idejével; mindig is így volt, és így is maradt. Azelőtt az iskola, majd az egyetem emésztette fel nagy részét, most pedig az üzlet.”22

Csak az üzlet? Rose túl diszkrét volt ahhoz, hogy kimondja, de gondosan megválogatott szavai arra utalnak, legalábbis némi sejtése lehetett róla, mire adja a fejét, amikor összeházasodtak; tudta, férje életének van egy olyan területe, amelynek ő sosem lesz része, egy olyan szoba, amelybe ő sosem teheti be a lábát. Egyik életrajzírója, David Nasaw így ír a házasságkötésük előtti időkről: „Joe a Harvardon és utána is hű maradt Rose-hoz, már amennyire korának és társadalmi osztályának férfi tagjai hűségesek maradtak a szívük választottjához. Más partiképes nőnek nem udvarolt, de nem is tartóztatta meg magát az esküvőig.” És úgy fest, ez azután is folytatódott. Azaz Joe nem hagyott fel a szoknyavadászattal. Viszonyt folytatott – temérdek viszonyt – titkárnőkkel, gyorsírónőkkel, pincérnőkkel, színésznőkkel, és még sok más nővel.23 Hogy ez mekkora meglepetést okozott feleségének – ha egyáltalán –, azt nem tudhatjuk. Azzal nagyon is tisztában volt, hogy apja nem maradt hű anyjához, és hogy számos politikus és híresség, akikkel Honey Fitz „pótfeleségeként” és szárnysegédjeként töltött évek alatt találkozott, ugyanígy csalták a feleségüket. Még ha így is volt, és még ha igen ügyesen fojtotta is el vagy söpörte a szőnyeg alá mindazt, ami fájdalmat okozott neki (és végképp nem örökítette meg az ilyesmit az utókornak), nem lehetett könnyű neki, amikor az este a férje nélkül köszöntött be.

Az ilyen esték csendessége, még amikor Joe otthon volt is, minden bizonnyal sokként érte Rose-t. Nem volt többé a katolikus Boston szépe, akiről a sajtóban cikkeznek, a nagyvilágban utazgat és hírességekkel találkozik, túláradó természetű apja oldalán egyik nap fényűző banketten, másnap kampánygyűlésen vagy hajóavatáson jelenik meg, vagy valamelyik színház páholyában egy-egy premier estéjén. Imádta azt az életet, és még ha a házasságnak is megvolt a maga szépsége, nehéz elképzelni, hogy olykor-olykor ne ragadta volna magával a nosztalgia hulláma. Új élete nemigen kínált alkalmat, hogy félelmetes intelligenciáját, a politika iránti szenvedélyét és a nagyvilág iránti, mindenre kiterjedő érdeklődését kamatoztassa.24

Eközben pedig mindenütt azt láthatta, milyen előrelépéseket tesznek a nők az amerikai társadalomban. 1920 augusztusában az alkotmány tizenkilencedik kiegészítésével megkapták a szavazati jogot, és bár továbbra is mind a helyi, mind az országos szintű politikai struktúrák kapui zárva maradtak előttük, egyre több lehetőséget találtak arra, hogy hangjukat hallassák egy sor polgári, vallási és önkéntes csoporton keresztül.25 Több nő lépett ki a munkaerőpiacra is, még ha olyan területeken is – ápolás, alapfokú oktatás, adminisztráció –, amelyek a férfiak körében nem igazán voltak keresettek. A divat is átalakulóban volt, ahogy az újfajta kelmék és festékek a szabadabb önkifejezés és a mozgásban kevésbé korlátozó szabásminták malmára kezdték hajtani a vizet. A szoknyák szegélye egyre feljebb, a kivágások egyre lejjebb csúsztak. A fűzők lassan a szemétre vagy a padlásra kerültek. A nőktől elvárt illendő és az illetlen viselkedés határai is kezdtek egyre inkább összemosódni, ahogy teret hódított az alkoholfogyasztás, a dohányzás és a szexualitást illető nyíltság. Míg 1915-ben a legtöbb közép- és felsőbb osztálybeli ifjú hölgy társas események alkalmával csak gardedám kíséretében jelenhetett meg, egy évtizeddel később már kezdtek elterjedni a felügyelet nélküli randevúk, amikor a férfi elhívta hölgyét és pénzt költött rá. Rose nyíltan nemigen adta jelét, hogy ebbe az új világba vágyna – alapvető pontokon ütközött a katolikus nőeszmény konzervatív verziójával, melyhez anyjával együtt állhatatosan ragaszkodott –, de egy őszinte pillanatában beismerte, hogy „elrohan mellette az élet”.26

Csak egy alkalomról van tudomásunk, amikor szemlátomást komolyabb nézeteltérés támadt közöttük. A részletek homályosak, de a rokonok szerint 1920 elején a negyedik gyermekével már előrehaladott állapotban lévő Rose – Kathleen február 20-án született meg – váratlanul hazaköltözött szüleihez, a dorchesteri Welles Avenue-ra. Az, ahogy Joe folyamatosan a munkájának élt és gyakori távollétei túl soknak, míg az érzelmi hiányérzet túl megterhelőnek bizonyult. Még amikor Joe otthon volt is, egy része akkor sem volt jelen, mivel nem volt hajlandó a munkájáról beszélni, és többé már nem osztotta meg vele álmait és terveit, ahogy az udvarlás hosszú évei alatt tette. Elszigeteltnek érezte magát, vallotta be szüleinek, és többre vágyott. Honey Fitznek és Josie-nak már régóta megvoltak a maguk kétségei vejükkel és annak feltartóztathatatlan ambícióival kapcsolatban, de ez az új fejlemény sem nyűgözte le őket. Három hét után Honey Fitz kereken kijelentette lányának, hogy amit főzött, azt neki is kell most megennie. A gyerekeknek szükségük van rá, ahogy a férjének is. „Elkötelezted magad, Rosie – közölte vele –, és most ehhez kell tartanod magad. Ami volt, elmúlt. A régi időknek vége. [De attól még] te el tudod simítani a dolgot. Tudom, hogy képes vagy rá.”27

Rose engedelmeskedett, és miután részt vett egy lelkigyakorlaton, szívében azzal az elhatározással tért vissza a Beals Streetre, hogy teljesíti hitvesi és anyai kötelességeit. Még ha házasságának ezen időszakát utólag ellentmondást nem tűrően védelmező szavai – „sohasem hallhatott senki egyetlen ingerült szót sem, mindig megértettük egymást és bíztunk egymásban; ez volt a lényeg” – nem is feltétlenül csengenek őszintén, szinte bizonyos, hogy Rose nemigen fontolgatta komolyan a válást. Mély katolikus hite ezt eleve lehetetlenné tette. Ráadásul az egyház tanításaiban vigaszra is lelt, ezek alapján ugyanis minden házastársra nyomás nehezedik, különösen ami a gyermeknevelést illeti, és áldozatokat hozni a házasságban igazán nemes dolog.28

III.

És ezekben az években valóban rengeteg jó élmény is akadt. Szombat esténként Joe és Rose gyakran jártak el a szimfonikusok koncertjeire Bostonban. A férfi még a Harvardon tett szert a komolyzene iránti mélységes érdeklődésre, felesége pedig Hollandiában töltött tanéve alatt zeneszerzést és zenét is tanult. Nagy élvezetet leltek az élő hangversenyekben, de a családi Victrola lemezjátszón meghallgatott felvételekben is. Máskor pedig Rose ült a zongorához a nappaliban népszerű slágereket játszani, Joe és a gyerekek vagy a család barátai pedig végigdalolták. Vasárnaponként bezsuppolták a gyerekeket a család T-modelljébe, és tizenhat kilométert autóztak Winthropba, hogy tiszteletüket tegyék Joe szüleinél. Hétköznap reggelente pedig Rose előszeretettel vitte a gyerekeket kisebb kiruccanásokra a környéken; a kis Rosemaryt babakocsiban tolta, Jacket (ahogy a családban szólították) kézen fogta, míg Joe Junior mellettük baktatott.29 Betértek egy-egy üzletbe is – a Coolodge Corneren álló filléres bolt különösen nagy izgalmakat tartogatott a fiúknak – és a Freeman Streeti St. Aidan-templomba, hogy belenevelje a gyerekekbe, mint később mondta, „a templom nem csak vasárnapra és naptári ünnepekre való, hanem a mindennapi élet része kell hogy legyen”.30

És így is lett. Rose ragaszkodott hozzá, hogy gyermekei minden fontos katolikus szertartásban részesüljenek, kezdve a születésük utáni napokban megejtett keresztelőtől az első gyónáson és az elsőáldozáson át a bérmálkozásig. Étkezések előtt-után, illetve lefekvéskor ő vezényelte imádságaikat. Arról is gondoskodott, hogy útjaik során mindig legyen rózsafüzér a zsebükben. Kivétel nélkül minden vasárnap, plusz elsőpéntekek alkalmával is az egész család misén vett részt, és az ún. parancsolt ünnepeken is ott ültek a padsorokban – a január 6-i vízkeresztkor, augusztus 15-én Boldogasszony ünnepén, november elsején, mindenszentek napján, és így tovább. A fiúk ministráltak, a lányok pedig fátylat viseltek és imakönyvet hordtak magukkal.31

Mindeközben Joe gyengédebb oldala is meg tudott mutatkozni; olykor virággal vagy bensőséges levélkével lepte meg Rose-t. Minden egyes gyermekük születésekor figyelmes, nemegyszer drága ajándékkal kedveskedett neki. És ahányszor valamelyik gyerek megbetegedett, a munkamániás apa azonnal neki szentelte minden figyelmét. Jack törékeny egészsége különös aggodalommal töltötte el őket. Május 17-i születése komplikációmentesen zajlott – dr. Frederic L. Good, a bostoni szülészorvos, akit asszisztensnőjével együtt hívattak Kennedyék otthonába a szülés levezényléséhez (ezek után minden Kennedy gyermeket, sőt némelyik unokát is ő segítette a világra), szépnek és egészségesnek nyilvánította az újszülöttet. A kis Jack mégis már igen korán betegesnek és törékenynek bizonyult. Rose mindent megpróbált, hogy felerősítse, de hasztalan. 1920 februárjában, kétéves és kilenc hónapos korában, mindössze néhány nappal Kathleen születése után skarlátos lett. A betegség, mely akkoriban a gyermekkori halálozások egyik fő okozójának számított, súlyos szövődményekkel is járhatott (vesebetegség, reumatikus szívbetegség, ízületi gyulladások), ráadásul igen fertőző volt, vagyis egy családi otthon szűk terében potenciális katasztrófával fenyegetett. Mivel a brookline-i kórház fertőző betegeket nem volt hajlandó felvenni, Kennedy apja és apósa segítségét vette igénybe, hogy a kis Jacket annak ellenére is fogadják a bostoni városi kórházban, hogy nem volt helybéli lakos.

„Mire odaértek, Jack már nagyon, de nagyon beteg volt” – idézte fel Rose. Mivel a kor szokásaihoz tartva magát szülés után három hétig ágyban maradt, ő maga nem látogathatta meg, így Joe-t küldte maga helyett, aki két hónapon át úgy alakította időbeosztását, hogy minden délutánt és estét kisfia kórházi ágya mellett tölthessen.32 Súlyos volt az állapota, és Joe már a legrosszabbtól tartott. Jó néhány gyötrelmes napig lebegett Jack élet és halál között. Végül azonban kilábalt belőle, amit nem kis mértékben köszönhetett orvosa, dr. Edward Place kezelésének, akit országszerte a kanyaró és a skarlát legnagyobb szaktekintélyének tartottak. Joe júliusban szívből jövő köszönőlevelet vetett papírra dr. Place-nek „a Jack legutóbbi megbetegedése idején végzett csodálatos munkájáért”. Azt is hozzátette, hogy „Jack ezen esete előtt még sosem kellett megtapasztalnom családomban semmiféle komolyabb betegséget, és nemigen fogtam fel, egy efféle esemény milyen hatással lehet rám. A legsötétebb napokban úgy éreztem, a felépülésén kívül semmi, de semmi más nem számít”.33

Az embert próbáló epizód során Kennedy megesküdött rá – Istennek, saját magának vagy mindkettejüknek –, hogy ha Jack túléli, vagyona felét az egyháznak adományozza. Amikor pedig fia felépült, 3740 dollárról, azaz likvid vagyona feléről (papíron mérhetetlenül sokkal többel rendelkezett) állított ki csekket a Szent Apollónia Társulat nevére, amely egy évtizeddel azelőtt azzal a célkitűzéssel alakult, hogy a város katolikus gyermekeinek ingyenes fogászati ellátást nyújtson. Ami Jacket illeti, kedvessége és sebezhetősége révén olyannyira hozzánőtt ápolónőihez, hogy ketten közülük utóbb még otthonában is meglátogatták. „Olyan csodálatos kisfiú! – írta Sara Miler nővér Joe-nak. – Mind nagyon szeretjük.” Ezt néhány héttel később Anna Pope nővér is megerősítette: „Bizton állíthatom, hogy Jack a legaranyosabb kisfiú, akit valaha is láttam… Attól tartok, már azzal is túl messzire merészkedtem, amikor képet kértem róla, de olyan szeretetre méltó, és olyan remek kis páciens, mindenki úgy szerette! Igen magányosnak éreztem magam nélküle.” Miután a kórházból kiengedték, több hétre Maine államba, a Poland Springsi Mansion House Hotelbe küldték lábadozni, mivel fennállt a veszélye, hogy még fertőző lehet. Csak májusban, három hónappal betegsége kezdete után és harmadik születésnapja közeledtével tért haza Brookline-ba. A nővér arról számolt be, hogy „remek kis páciense” volt, és hogy miután végre találkozhatott csecsemő kishúgával, „nagyon boldognak” tűnt.34

Ekkorra Kennedyék egyébként már költözőfélben voltak. Joe még előző évben fogadott el egy vezetői állást a Hayden, Stone & Co.-nál, egy vezető pozícióban lévő tőzsdeügynökségnél, amelynek Bostonban és New Yorkban is voltak irodái. Kezdettől fogva lubickolt a munkájában, miközben a piaci hadmozdulatok és (az akkoriban még nem törvényellenes, de mindenesetre etikátlannak ítélt) bennfentes kereskedelem finomságairól tanult Galen Stone-tól, a cég terebélyes, bajszos társalapítójától, aki a mentora lett. A kemény munka iránti hajlandósága és a számokkal való zsonglőrködésben mutatott tehetsége révén Kennedy a cégnek és saját magának is jó szolgálatot tett, miközben mellékesen részvényekbe fektetett, ingatlanokat vásárolt és eladott, illetve kiterjesztette kapcsolatait a pénzügyi világban. Egy esetben például Stone-tól tudta meg, hogy Henry Ford megszerezni készül a Pond Creek Coal Companyt, melynek igazgatótanácsa élén maga Stone állt. Mielőtt még a tervet nyilvánosságra hozták volna, Joe ötvenezer részvényt vásárolt tizenhat dolláros árfolyamon, jórészt kölcsönből, és miután Ford terve napvilágra került és a Pond Creek részvények ára felszökött, Kennedy hamarjában túl is adott rajtuk – több mint félmillió dolláros nyereséggel.35

A mindig is társadalmi ambícióktól fűtött Kennedy sikeres emberhez méltón is öltözködött; méretre szabott öltönyöket és ingeket rendelt, és először a Woodland Golf Clubba, majd a Middlesex Clubba, New England legpatinásabb republikánus klubjába is belépett (noha demokrata párti elköteleződését megtartotta). Családját pedig egy új brookline-i otthonba költöztette, a Naples Road 131. szám alá.36 A lakcímváltás hamarosan újabb taggal gyarapodó családja okán vált sürgetővé, de az is sokat számított, hogy az új rezidencia elegánsabb környéken volt, ahol nagyobb telkeken előkelőbb házak álltak, és jobban illett a magafajta pozíciójához. Ez a ház, amelyért tizenhatezer dollárt fizetett, félhektárnyi területen állt, tizenkét szobás volt, nagy belmagasságú, valódi előcsarnokkal, íves ablakfülkékkel, és ráadásul jégszekrénnyel és mosógéppel is fel volt szerelve. A Beals Street-i házat Joe hű asszisztensének és bizalmasának, Edward „Eddie” Moore-nak és nejének, Marynek adta el, akik, saját gyerekük nem lévén, a Naples Roadon is nélkülözhetetlenekké váltak. Ott segítettek be, ahol épp szükség volt rájuk, többek közt a Kennedy gyerekek egyre népesebb fészekaljára is ők vigyáztak.

Rose örömmel fogadta a környezetváltást. Imádta új lakhelyük pompáját, amely már jobban emlékeztetett mindarra, amivel dorchesteri kamaszkorában rendelkezett, de a Beals Streethez is elég közel volt ahhoz, hogy ismerősnek számítson a környék. Mindenekelőtt pedig volt elég hely benne a gyarapodó család számára. A házat körbefutó veranda elülső részét játékszobává alakította, ahol kihajtható paravánokkal tudta elszeparálni egymástól a gyerekeket – „kettesével, hármasával négyesével, ahogy épp a helyzet megkívánta. Így úgy lehettek együtt és szórakoztathatták egymást akár órákon át, hogy csekély volt a kockázata annak, hogy ellökik vagy valami éles tárggyal megszúrják egymást, netán nehéz holmikat halmoznak a babakocsiba vagy a tetejére”.37 Hamarosan ismét teherbe esett; Eunice 1921 júliusában született meg. Ezután érkezett Patricia 1924 májusában, majd Robert 1925 novemberében, Jean 1928 februárjában, és végül 1932 februárjában Edward (aki Eddie Moore tiszteletére kapta a nevét).

Az egyre terebélyesedő család kézbentartásához nemcsak teljes munkaidős háztartási segítséghez folyamodott, de kidolgozott egy összetett cédulakatalógus-rendszert is, melyben külön, betűrendbe állított kartotékokon jegyezte fel minden gyermeke betegségeit, gyógymódjait, méreteit. Ő lett a háztartás „igazgatója”, ahogy maga fogalmazott; ő felügyelt a gyerekek ruháira, napi testmozgására, és ő vezényelte a cselédlányok, dadusok és szakácsok komplex hadműveleteit is:

Gondoskodnom kellett arról, hogy mindig bőségesen legyen kéznél jó minőségű pelenka, és hogy szükség szerint cseréljék, majd pedig legyenek rendesen kimosva és eltéve… Aztán ott volt még a mindennap elmosandó és sterilizálandó cuclik és cumisüvegek ellátmánya. Noha ennek nagyját nem magam csináltam, ügyelnem kellett rá, hogy minden rendesen el legyen végezve, mégpedig úgy, hogy közben nem ütközik másik sarkalatos teendőbe. Ha a pesztrák épp az üvegeket és a cuclikat forralták, tápszert készítettek vagy zöldséget pürésítettek (akkoriban még nem lehetett kész bébiételt kapni) a konyhában, amikor pedig a szakácsnak lett volna szüksége a vacsorához a tűzhelyre és egynémely konyhai eszközre, melyeket használatba vettek, abból konyhai krízis kerekedhetett; éles szavak, sértett érzelmek, vezetői szempontból pedig a munkamorál és a hatékonyság meredek zuhanása lett volna a végeredmény.38

A későbbiekben Rose-t gyakorta hibáztatták azért, amit némelyek a gyermeknevelés rideg és túlzottan klinikai megközelítésének tartottak; amely a „hatékonyságra” és a rendre koncentrált a szeretet és a gyengédség helyett. Igaz, hogy nem bánt bőkezűen a csókokkal és ölelésekkel, és elsődlegesen a külcsínre helyezte a hangsúlyt – illendő öltözék, illendő beszéd, illendő tartás. Megszállottan felügyelt a gyerekek testsúlyára, főleg a lányokéra. Lehetséges, ahogy azt többen is felvetették, hogy úgy birkózott meg férje hűtlenkedéseivel, hogy érzelmileg elszigetelte magát családjától – és bizonyos mértékben fizikailag is gyakori, férje és gyerekei nélkül töltött utazgatásai révén. Sokatmondó az ötéves Jack emlékezetes kiszólása, mely akkor hangzott el, amikor édesanyja húgával, Agnesszel készült egy hathetes kaliforniai kiruccanásra: „Nahát, te aztán szép kis anya vagy, hogy elmész, és a gyerekeidet itt hagyod egyedül!”39

Sokat elárult – de korántsem mindent. Érdemes megjegyezni, hogy Jack kiszólásáról csak Rose 1923. április 3-ára keltezett naplóbejegyzéséből értesülhettünk, és hogy ő maga a kisfiú szellemességét és koraérettségét támasztotta alá vele. Memoárjaiban pedig azt is elismerte, hogy Jack megjegyzése nagyon bántotta, és másnap borzasztóan érezte magát, amikor a gyerekek összegyűltek a verandán, hogy búcsút intsenek neki. „Olyan elhagyatottnak tűntek, és amikor búcsút vettem tőlük, könny szökött a szemembe” – írta. De aztán hozzátette: „Miután már elindultam, még az utcában hirtelen eszembe ötlött, hogy megfeledkeztem valamiről, és visszasiettem. Arra értem haza, hogy mind kacagva játszadoztak a verandán, és szemlátomást nemigen hiányoztam nekik. Így az utamat is könnyebb lélekkel folytathattam.”40

Feladatainak „igazgatói” megközelítését legalábbis bizonyos mértékben körülményei tették szükségessé. Hat év alatt, 1915 és 1921 között öt gyermeket szült, akikhez 1925 végéig még kettő csatlakozott, majd később még újabb kettő. Ráadásul legnagyobb lánya, Rosemary a lassú fejlődés jeleit mutatta, és külön figyelmet igényelt. Rose-nak az idő nagy részében gyakorlatilag egyedülálló szülőként kellett elboldogulnia, hiszen férjét munkája nemcsak a munkaidő után tartóztatta hivatalában, de sűrűn szólította el napokra vagy akár hetekre is a városból. A család anyagi helyzete lehetővé tette, hogy több segítséget vegyen igénybe a háztartásban, mint a korszak legtöbb édesanyja – amint ő maga is készséggel elismerte –, de a logisztikai követelmények még így is rendkívül embert próbálók voltak, főként, ha figyelembe vesszük elköteleződését a gyermeknevelés akkori, teljesítményorientált eszményéhez. E viktoriánus eredetű felfogás szerint a helyes anyai nevelés indíthatja el a gyermeket a személyes és társadalmi jelentőség kivívásának élethosszig tartó útján. Ebből a megközelítésből nőttek ki aztán az olyan mozgalmak, mint a New England-i központú „republikánus anyaságé”, amely arra buzdította az asszonyokat, hogy a lehető legtöbb figyelmet szenteljék gyermekeiknek, és neveljenek belőlük hazafiakat, akik aztán a köz szolgálatába lépnek.41

Még Rose azon gyakorlata mögött is, hogy gyermekeitől megvonta a fizikai gyengédséget – ami pedig mai felfogásunk, de kétségkívül sok korabeli szülőé szerint is olyannyira megrendítő –, szakértői vélemények támogatása állt. Notórius tudásszomjával Rose buzgón tanulmányozta a korszak „tudományos” gyermeknevelési irányelveit, melyeket aztán igyekezett is híven követni. Számtalan más asszony, többek közt Eleanor Roosevelt is így tett. L. Emmett Holt népszerű, „Gyermekek gondozása és táplálása: az Édesanyák és gyermekgondozók katekizmusa” címen megjelent tanulmánya, melynek hatására a kor afféle dr. Spockjává avanzsált, óva intette az anyákat attól, hogy gyermekeiket dédelgessék, játsszanak velük, vagy akár csak túlságosan is kimutassák gyengéd érzelmeiket velük szemben. A kisdedeket is elegendő arcon vagy homlokon csókolni, írta, „de ebből is annál jobb, minél kevesebb”. Az étkezéseknek és a pihenésnek szigorú ütemtervet kell szabni, a gyermekeket pedig előre meghatározott időközönként meg kell mérni. (Az adatokat pedig, igen, kitalálták, kartotékokra kell felvezetni.) Mindemellett bőséges friss levegőt és testmozgást kell biztosítani nekik. Rose ezen ajánlások mindegyikét szorgosan követte, és Holt fogápolásra vonatkozó hangsúlyos tanácsait is megszívlelte. Az ép fogazat a jó egészség és a jó külső záloga, nyilatkoztatta ki a szerző, és egy anya semmiképp sem eshet abba a csapdába, hogy azt hiszi, halogathatja utódai helyes fogápolásának kérdését. Rose fogszabályozó szakembert vett igénybe, hogy kiegyenesítse gyerekei fogait, és ragaszkodott a minden étkezést követő fogmosáshoz is.42

De Holt nem volt mindezzel egyedül. Egy tanulmány szerint, mely a magazinok 1910 és 1935 között keletkezett, anyaságról szóló cikkeit vizsgálta, a szerzők általános véleménye alapján a gyermek jólétére nézve a „túl sok szeretet” jelentette a legnagyobb fenyegetést. John B. Watson pedig The Psychological Care of Infant and Child [A csecsemő és a gyermek pszichológiai gondozása] című nagy hatású, 1928-as könyvében Holt elméleteinek nyomán szintén a rideg, kontrolláló, fegyelemközpontú szülői nevelés mellett tette le voksát, és óva intett a gyermek iránt mutatott túlzott anyai szeretettől. A csókok és ölelések, amennyire csak lehet, kerülendők, jegyezte meg. „Ha muszáj, egyetlen csókot nyomjunk homlokukra lefekvéskor. Reggel csak rázzunk kezet velük.”43

IV.

Miután bentlakásos személyzete a kisebbekről való alapvető gondoskodás némely feladata alól felszabadította, Rose a nagyobbak értelmi és társas fejlődésére irányíthatta figyelmét. Brookline érdeklődésre számot tartó helyszíneinek, mint például a Washington Street-i közkönyvtár felkeresése mellett rendszeresen ellátogatott velük Boston történelmi helyszíneire is, ahogy Honey Fitz tette vele kiskorában. (Útközben gyakran rögtönzött számtani feladványokat szegezett nekik: „Mennyi kettő meg kettő, mínusz három meg kettő?) Rose sziklaszilárdan vallotta, hogy „a történelmet muszáj ismerniük, különösen saját hazájuk történelmét”, a nevezetességekhez tett kirándulásaik során pedig elmesélte, az adott helyen mi történt és az miért is volt fontos, miközben kérdésekre és vitákra sarkallta őket, hogy jobban megjegyezzék. „Ebben eltökélt voltam, és meglehet, kissé túlzásba is vittem, hiszen jóból is megárt a sok – idézte fel utóbb. – Mindenesetre valóban tanultak belőle, érdeklődésük pedig az évek során nőttön-nőtt, és úgy sejtem, alighanem ez lehetett az egyik oka annak, hogy felnőttként végül a közszférában elhelyezkedve kezdték hazájukat szolgálni.”44

Különösen Jacket nyűgözte le a történelem, és úgy általában a nagyvilág. Kielégíthetetlen volt a kíváncsisága. Erre Rose napközbeni kiruccanásaik és az esti felolvasások alkalmával is felfigyelt. Mindenféle kalandos történetért rajongott – mint a Tengerjáró Szindbád, a Fekete szépség vagy a Pán Péter –, és különösen odavolt Frances Trego Montgomery képeskönyv-sorozatáért, a Billy Whiskersért, melynek főszereplője egy rakoncátlan kecske, aki megnősül, és két gidája születik. Rose harsánynak és durvának találta a könyvek illusztrációit, Jack azonban imádta a történeteket. Amikor az egyik mesében Billy épp a Csendes-óceánt szelte át és kikötött a Sandwich-szigeteken, Jack édesanyjától érdeklődött a rejtélyes nevű hely után, aki szépen elő is vette a családi atlaszt, hogy fia a saját szemével láthassa. Máskor, amikor a nagyobbaknak azt olvasta fel, hogyan vonult be Jézus Jeruzsálembe szamárháton, nem sokkal keresztre feszítése és feltámadása előtt, Jack közbevágott: „Édesanya, azt tudjuk, Krisztussal mi történt, no de mi lett a szamárral?”45

Éles eszével és szemtelenségével anyai nagyapjára, Honey Fitzre emlékeztetett, ami megmagyarázhatja, ők ketten miért jöttek ki olyan remekül egymással. „Fitz nagyapa”, aki gyakori látogatójuk volt ezekben az években, órákra elvitte a két legnagyobb fiút; hol valamilyen sporteseményre, hol a városi park hattyús csónakjaihoz, vagy épp az állami képviselőházba, ahol régebben szenátorként tevékenykedett. A fiúk imádták humorát, ragadós tudásszomját és azt, hogy mekkora örömét lelte társaságukban. (Ezzel szemben másik nagyapjuk, P. J. Kennedy „nem hagyta, hogy bohóckodjunk, vagy akár összekacsintsunk a társaságában” – idézte fel később Jack.) Sosem untak rá az idősödő férfi agyonismételt történeteire; elragadtatva hallgatták, és így könyörögtek neki: „Azt meséld el még egyszer, nagyapa!”46

Az ötvenkilenc esztendős Fitzgeraldnak bőven volt ideje unokáira, mivel egykor legendás politikai karrierje megbicsaklott. 1916-ban, két évvel azután, hogy a Toodles-botrány visszalépésre kényszerítette a polgármesteri címért folyó versenyből, elnyerte a demokraták jelölését az USA szenátusába, de az általános választásokon a republikánus Henry Cabot Lodge legyőzte. 1918-ban a tizedik választókörzet képviseletében újra ringbe szállt egy kongresszusi mandátumért, csak hogy hét hónap után kitegyék a szűrét, amikor egy kongresszusi vizsgálat választási csalásra talált bizonyítékot. Még egy esély után sóvárogva a reflektorfényben 1922-ben bejelentette, hogy újra harcba száll Lodge-dzsal szemben a szenátusi székért, majd váratlanul inkább a kormányzói posztért zajló küzdelemben indult. Jack Kennedy egyik legkorábbi emléke az volt, hogy nagyapjával járják be Boston választókerületeit, aki szokásához híven még mindig nagy előszeretettel zendített rá a „Sweet Adeline”-re a maga sajátos stílusában, és minden teremtett lélekkel szóba elegyedett. Az utca embere imádta, de ez sem volt elég: Honey Fitz jelentős szavazatkülönbséggel veszített. A politikai csillaga leáldozott.47

Jack robusztus, impozáns fizikumú bátyjával szemben továbbra is törékeny és betegségekre hajlamos maradt. A helyi Edward Devotion általános iskolában azonban elég jól teljesített ahhoz, hogy hatévesen, kortársai nagy része előtt egy évvel (Miss Bicknell osztályfőnöksége alatt) második osztályba léphessen. És igencsak elbűvölő tudott lenni, csínytevések iránti hajlamáról nem is beszélve. Amikor anyja egyszer megdorgálta, hogy viselkedjen már komolyan az iskolában, fesztelenül így válaszolt: „Tudod, így is épp elég jól megy, és aki túl sokat tanul, a végén még belebolondul.” Még ugyanazon az őszön – 1923-ban – Jacket és Joe Juniort bolti lopáson kapták; álbajuszokat emeltek el, mindezt azután, hogy klubot alapítottak, melyben az új tagok beavatási szertartása abból állt, hogy tűket böködtek beléjük. Egy étkezde feliratára, melyen ez állt: kutyával belépni tilos, a „dog”, azaz kutya elé a „hot” szót vésték fel, hogy így szóljon: „hot doggal belépni tilos”. Egy másik alkalommal még 1923-ban, egy családi vakáció után nem sokkal Jack bevallotta édesapjának: „Nohát, pár órája vagyok csak itthon, és máris üldöznek a rendőrök.” Egy kislányt piszkált, aki fogta magát, és panaszt tett rá egy rendőrnek, mire Jack hazaszaladt, és napnyugtáig a pincében bujkált.48

Nem volt semmi rendkívüli a két energikus gyerek csintalankodásában, ez azonban a család „intézőjének”, Rose Kennedynek azt súgta, hogy nagyobb fegyelemre lenne szükségük. Ezt erősítette meg benne az is, amikor Joe Junior rávette Jacket, hogy versenyezzenek biciklijükön a háztömb körül, ellentétes irányba indulva, aminek a vége persze jókora ütközés lett, és Jack sebeit huszonnyolc öltéssel kellett összevarrni a kórházban. Máskor a pincében kapta rajta a két fiút egy halom üres tejesüveggel körülvéve, melyeket a környékről csentek el, hogy pénzzé tegyék őket. Úgy döntött, kiveszi a fiúkat az Edward Devotion általános iskolából, és az otthonuktól hatsaroknyira álló Noble and Greenough elemi magániskolába íratja őket (melyet nem sokkal ezután Dexterre kereszteltek át), amely sportcsapatokkal is büszkélkedhetett, délután háromnegyed ötig pedig „tanítás utáni, felügyelet melletti játékot” biztosított.49

Az iskola igazgatónője, Miss Myra Fiske 1924 tavaszán felvételiztette a fiúkat, és tetszett neki, amit látott. Ő is felfigyelt Jack koraérett intellektusára, és mint feljegyezte: „Nagyon örülök, hogy úgy döntöttünk, felvesszük ezt a kis John Kennedyt. Derék legényke.” A két testvér azon az őszön be is iratkozott, és egy csapásra az elit közegében találták magukat, a „brahminok” egyik bástyájában, ahol ritka vendégek voltak a katolikusok, a feketék és a zsidók pedig egyenesen ismeretlenek. „Valószínűleg mi voltunk az első és egyetlen katolikusok” – jegyezte meg később Jack, ami ugyan túlzás lehetett, de nem olyan nagy.50

Ebből kifolyólag hamarosan óhatatlanul elkezdődött a gúnyolódás és a kötekedés. „Szinte mindenki protestáns volt – számolt be róla iskolatársuk, Augustus Soule. – Azt hiszem, jelen volt egyfajta sznobizmus, amit a gyerekek is magukévá tettek. Úgy gondolom, abban az időben a felsőbb osztálybeli bostoni famíliák, akik közül jó sokan küldték gyerekeiket az iskolába, elég ferde szemmel néztek az írekre… írnek és ráadásul katolikusnak lenni igazi stigmát jelentett – és amikor a többi fiú begurult Kennedyékre, azt vágták a fejükhöz, hogy írek meg katolikusok.” Időnként az öklök is meglendültek. Joe, aki idősebb és nagyobb volt, nem is beszélve arról, hogy harciasabb kedvű, a jelek szerint nemigen vette szívére, időnként még a nagyobbakat is kihívta egy bunyóra. Jack más oldalról közelítette meg ezeket a konfliktusokat; az iskolaudvarok népszerű valutájában fogadásokat kötött bátyja győzelmére. Ismét Soule szavaival:

Akkoriban az üveggolyó: az volt ám a nagy szám! Az ember mindig cipelt magával egy zacskóval a nadrágzsebében. Emlékszem még, ahogy odaléptem apámhoz, és szóltam neki:

– Kellene nekem pár golyó.

– Mi történt a régiekkel? – kérdezte.

– Hát, elveszítettem fogadáson.

– Kivel?

– Jack Kennedyvel fogadtam.

Kitörölhetetlenül bennem maradt az emlék, ahogy Joe csapzottan, véresen verekszik, Jack pedig nesztelenül körbejár, és golyókban fogad. Számomra ez illusztrálja, hogy a két fivér mennyire merőben más volt!51

Minden kirekesztés ellenére mindkét fiú jól érezte magát az iskolában. Sportoltak, és idővel kezdték kivívni helyüket a futballcsapatban is: Joe a fullback durvább pozíciójában, a ruganyos és paprikás Jack pedig irányítóként.52 Elhivatott és tehetséges tanáraik voltak, a diákjai által imádott Miss Fiske pedig minden reggel összehívta őket, hogy uniszónóban harsogják el az iskola jelmondatát („A legjobbat nyújtjuk ma is, holnap pedig még jobbat!”), amit Lincoln gettysburgi vagy a második elnöki ciklusát megnyitó beszéde, esetleg egy-egy szépirodalmi, illetve bibliai bekezdés követett.53

Fürge észjárásával és történelem iránti érdeklődésével Jack alaposan belopta magát Miss Fiske szívébe. Egy nap arra kérte, hogy vigye el őt Lexington és Concord történelmi helyszíneire, és felajánlotta, hogy erre az alkalomra megszerzi apja Rolls-Royce-át. „Úgy emlékszem, Rose nem volt ott – idézte fel Fiske sok-sok évvel később. – A fiúk mind nyakukat nyújtogatva vártak a híres Rolls-Royce-ra. Ami pedig megérkezett, nem volt más, csak egy ütött-kopott öreg Ford! Jack sosem tette túl magát a fiúk gúnyolódásain – mi történhetett ezzel a Rolls-Royce-szal!”54

V.

Az, hogy Jack egyáltalán felajánlhatta a luxusautót egy iskola utáni kirándulásra, sokat elárul a család anyagi helyzetéről az évtized közepén. Igazából Joseph P. Kennedynek nem egy, de két Rolls-Royce-a is volt, és vagyona napról napra gyarapodott. Miután 1923 elején búcsút vett a Hayden & Stone-tól (bár nagy sikereket aratott a cégnél, biztosra vette – és kétségtelenül igaza is volt –, hogy ír katolikusként sosem veszik be partnernek), önállósította magát, és volt cége tőszomszédságában, a bostoni pénzügyi negyedben, a Milk Streeten egy „Joseph P. Kennedy, bankár” feliratú ajtó mögött ütötte fel tanyáját. Harmincnégy évesen saját vállalkozásba kezdett; oldalán mindössze zseniális és odaadó tótumfaktumával, Eddie Moore-ral és könyvelőjével, E. B. Derr-rel. „Ezen a piacon olyan egyszerű pénzt csinálni – jegyezte meg Kennedy egy harvardi barátjának. – Úgyhogy jobb, ha nekilátunk, mielőtt még valamilyen törvényt hoznak ellene.”55

És így is tett. Kitűnően időzített, mivel a gazdaság most kezdett teljes erejében magához térni a háború utáni pangás után. A farmerek küszködtek, és ez az egész évtizedben így is maradt, az automobilgyártás azonban egyszeriben felfutott, és az egész ipari szektor rengeteget profitált az új technológiákból – villanymotorok, alumínium, szintetikus anyagok –, amelyeknek köszönhetően egyre újabb fogyasztási cikkek árasztották el a piacot. A gazdasági fellendülés révén az amerikaiak nagyobb, szabadon elkölthető jövedelemmel is rendelkeztek, így az új készülékek mellett éttermi étkezésekre, szépségápolási cikkekre és mozira is költöttek. Az 1920-as évek végére az Egyesült Államok állította elő a világ iparcikkeinek csaknem felét, és az exportőrök sorában az első helyet foglalta el – 1929-re a globális export csaknem egyhatodáért volt felelős. Ötből egy amerikai rendelkezett immár gépkocsival. Egyre több amerikai vállalat szegezte tekintetét külföldi területekre is; a General Electric és a Coca-Cola például Németországban eszközölt jelentős befektetéseket, és számos cég intézett kihívást a brit vállalatok közel-keleti olajmonopóliuma ellen.56

A „nagy háború”, bár ez csak utólag vált teljesen nyilvánvalóvá, bizonyos tekintetben megváltoztatta a globális hatalmi egyensúlyt. Az Egyesült Államok a leterített és megosztott Európa riválisaként szállt ringbe a világelsőségért folytatott versenyben. A háború alatt a pénzügyi fölény az Atlanti-óceán túlpartjára, Londontól New Yorkhoz került, amint Európa nemzetközi adósságai az egekbe szöktek és az Egyesült Államok vált a világ legnagyobb hitelezőjévé. Mire a harcok alább hagytak, Amerika bruttó hazai termékének mértéke akkora volt, mint az összes európai államé együttvéve. Az Óvilág vezetői mindezt annak rendje és módja szerint tudomásul is vették, és egy új, Amerika-vezette világrend kilátásához kezdtek igazodni. A politikai színtéren azonban Washingtonnak nem sikerült kihasználnia ezt az előnyt, és a háború utáni békekötési törekvések bonyolultnak bizonyultak – a Woodrow Wilson és hazai ellenzéke közötti keserű és elhúzódó csatározás következményeképpen a szenátus visszautasította, hogy Amerika belépjen az újonnan alakult Nemzetek Szövetségébe. Ez pedig továbbra is fenntartotta az Európa-központú világ (mint utóbb kiderült, mesterséges) látszatát, és azokat ünnepelte, akik – mint Joseph Kennedy is – azt akarták, hogy az USA maradjon távol a külföldi politikai bonyodalmaktól, attól tartva, hogy Amerika szuverenitását sérthetik és saját életmódjukat fenyegethetik. Még azok közül is, akik az USA tagsága mellett voltak, sokan könnyeden fogadták a vereséget; apróbb buktatónak látták csupán a növekedés és prosperitás felé vezető úton.57

A Wall Street is az erősödő, optimista közhangulatot tükrözte, bár amikor Joseph Kennedy megalapozta vállalkozását, a piaci bumm még mindig váratott magára néhány évig. Galen Stone mentorálása alatt megtanulta, hogyan használja ki bennfentes információit a kockázatok minimalizálásának és a profit maximalizálásának érdekében; érzelgősség híján és számok iránti érzékével pedig alaposan kitapasztalta az olyan piaci manőverek csínját-bínját, melyek még ha akkoriban legálisnak is számítottak, sokan tisztességtelennek tartották. Kedvenc taktikái közé tartozott például az, amikor néhány kereskedő összeállt, hogy felvásároljanak egy-egy inaktív részvénycsomagot, majd egymás között oda-vissza kereskedjenek velük, hogy az erősödés látszatát keltve csalják lépre a kevésbé leleményes befektetőket. Ezután az előre megbeszélt árfolyamnál „kihúzták a dugót”, és a rászedett befektetők ott maradtak megfürödve, miközben részvényeik ára szépen visszaereszkedett a valós piaci értékre. E manőver még kidolgozottabb változatában a shortolás lehetősége is szerepelt, miközben a részvények értéke zuhanni kezdett.58

Évtizedekkel később, miután fiai már prominens politikai szereplőkké váltak, kritikusaik azzal vádaskodtak, hogy Joe Kennedy tőkéjének nagy része az 1920-as években gengszterekkel végrehajtott alkoholcsempész akciókból származott, hiszen végül is a szesztilalom korszakáról volt szó. (Az alkotmány tizennyolcadik kiegészítése, melyet 1919-ben ratifikáltak a tagállamok, és a következő évtől lépett hatályba, az Egyesült Államok egész területén betiltotta az alkohol előállítását, szállítását és kereskedelmét.59) Ezen állításokat azonban sosem tudták határozott bizonyítékkal alátámasztani, és Daniel Okrent, valamint David Nasaw alapos kutatásainak sem sikerült ilyet feltárnia.{ix} Ráadásul az az elképzelés, hogy szeszcsempész lett volna, mindennek ellentmond, amit Kennedyről mint emberről tudunk. Mindig körültekintően járt el üzleti ügyeiben, és kiemelt hangsúlyt fektetett arra, hogy tisztességét szó ne érhesse. Ír katolikus kívülállóként az angolszász, protestáns pénzügyi világban nagyon is tisztában volt vele, hogy ellenfelei árgus szemmel figyelik, abban a reményben, hogy egyszer csak megbotlik; tudta, hogy minden lépésére ügyelnie kell. Habár nem ódzkodott a törvényesség határmezsgyéjén játszani, vagy pénzügyi kockázatot vállalni, ha úgy kívánta a helyzet, arra azonban gondosan ügyelt, hogy törvénytelen területre ne tévedjen – ahhoz túl sok vesztenivalója volt.60

1925 végére Joseph P. Kennedy többszörös milliomos volt. Elérte, amit még akkor fogadott meg, amikor lediplomázott – hogy harmincöt éves korára megszerzi az első millióját –, sőt túl is szárnyalta.61

Mégsem volt elégedett. Valami szinte nap mint nap emlékeztetőül szolgált arra, hogy családjával együtt sosem fogadják be igazán a „tisztes bostoniak” közé – még ha anyagi szempontból rég le is körözte harvardi patrícius barátait. Ezt látta abban, ahogy fiaival az iskolában bántak, azokban a határvonalakban, amelyek meggátolták, hogy leányait a „hozzájuk illő” első bálokra hívják meg, amikor megfelelő korba lépnek, az üvegplafonban, amelybe Hayden és Stone cégénél ütközött. Amikor a Bostontól huszonnégy kilométerre délnyugatra fekvő Cohassetben családja számára kivett egy köves partszakaszra néző nyaralót, a brahminok előítéleteinek kézzelfogható bizonyítékaival szembesült. Boston elitjéből számos család töltötte itt a nyarakat, és nyilvánvalóvá tették, hogy nem kívánnak közösködni az ír-amerikai jöttmentekkel. A közösség matrónái levegőnek nézték Rose-t, Joe-t pedig a férfiak golyózták ki, amikor tagságért folyamodott a Cohasset Country Clubba.62

Mások talán lesöpörték volna magukról ezeket a csalódásokat, annak biztos tudatában, hogy saját rendkívüli pénzügyi eredményeik és szép, népes családjuk mellett elhalványulnak a többiek. Joe Kennedy azonban sosem gondolkodott így. A büszkesége nem hagyta. Büszke, csökönyös virtuskodása mögött egy bizonytalan ember rejtőzött, akinek önértékelése oly szorosan kötődött a sikerhez, hogy a legcsekélyebb vereség vagy elutasítás – mint a harvardi társasági sérelmek vagy a country club visszautasítása – is mély és maradandó sebeket okozott. Nem számított, mennyi diadalt aratott mellettük. „Az isten verje meg! Itt születtem! – kiáltott fel Bostonra utalva egy interjú során, miközben minden egyes szóval egyre frusztráltabb lett. – A gyerekeim is itt születtek. Mi a fenét kell még tennem, hogy amerikai legyek?”63

Elkívánkozott: ki Boston fojtogató társadalmi közegéből nyitottabb, meritokratikusabb helyre akarta költöztetni családját; oda, ahol úgyis egyre több időt töltött – vagyis New York Citybe. Boston „nem az a hely, ahol katolikus gyerekeket lehet felnevelni” – jelentette ki később. Talán nem, de nagyon is katolikus felesége idegenkedett az ötlettől. Rose Kennedy maga is több alkalommal váltott iskolát gyerekként, amit nehéznek talált; nem akarta, hogy gyerekeinek ugyanebben legyen részük. Ráadásul Boston volt az ő városa. Nagy becsben tartotta gazdag történelmét, azt, hogy ez a hely volt az amerikai függetlenség bölcsője, és úgy ismerte nevezetességeit, ahogy kevesen. Férje azonban nem tágított, az asszonynak pedig a nagy horderejű döntésekben szokása volt ráhagyatkozni („Életünk alakítója”, így utalt rá sokatmondóan.) Azon kapta magát, hogy kezdi beadni a derekát. Joe-nál tett látogatásai során ráébredt, hogy tetszik neki Manhattan, és a Broadway előadásait is élvezte, melyeket együtt tekintettek meg. Amikor 1927 szeptemberében Massachusettsben gyermekparalízis-járvány tört ki – ugyanaz a betegség, amely Franklin Rooseveltet 1921-ben megbénította –, és a Dexter bejelentette, hogy október előtt nem nyitja meg kapuit, Rose ezt isteni jelnek vette és végül engedett: akkor hát legyen New York!64

1927. szeptember 27-én a kilenctagú Kennedy család egy külön lefoglalt vasúti kocsiban délre utazott, Riverdale-be; Bronx egyik zöldövezeti, a Hudson folyóra néző városrészébe. Itt egy stukkódíszes házat béreltek ki az Independence Avenue és a 252. utca sarkán. Nem messze állt innen a Wave Hill Estate, melynek egykori lakói közé tartozott Mark Twain és Theodore Roosevelt is. Rose azért Riverdale mellett foglalt állást, mert fontos szempontokból emlékeztetett Brookline-ra: kiváló, gyalogszerrel is könnyen megközelíthető iskolákkal rendelkező kertváros volt. Szeptember 28-án, rögtön érkezésük másnapján az ifjabbik Joe és Jack beiratkozott a felekezetsemleges Riverdale Country School magániskolába.65

VI.

Rose Kennedyt talán még valami motiválhatta, amiért ráállt a költözésre: abban reménykedhetett, hogy ő és gyermekei többet láthatják Joe-t, aki egyre otthonosabban érezte magát a New York-i pénzügyi világban. Ám nem így történt. Alig rendezkedtek be, amikor férje ideje egyre nagyobb részét Hollywoodban kezdte tölteni, miközben a fokozatosan erősödő, mellékes üzletágát építgette a filmvilágban. Évekkel azelőtt, még a Columbia Trust elnökeként is megjegyezte már egy üzlettársának: „Be kell szállnunk a mozgóképbizniszbe. Új iparág, és valóságos aranybánya.” Az 1920-as évek elejére, még a Hayden, Stone & Co.-nál, egy sor produkciós és forgalmazási ügyletben is benne volt a keze, és rövid úton megszerezte az irányítást egy harmincegy New England-i filmszínházból álló lánc felett. Időzítése megint csak tökéletes volt; az össztőkebefektetés tekintetében a filmipar viharos gyorsasággal száguldott az országos elsők közé. Szinte minden településen volt legalább egy filmszínház; a szerény, százszékes kisvárosi moziktól a nagyvárosi, barokkos előcsarnokú, akár ezernél is több főt befogadó, bársonyszékes „filmpalotákig”. 1922-ben a mozi úgy heti negyvenmillió nézőt csalogatott be, 1929-re ez a szám a százmilliót közelítette – amikor az ország lakossága 122 millió fő volt, és hetente hatvanmillióan jártak templomba.66

Kennedynek azonban az is feltűnt, hogy silányul irányított üzletág volt; kaotikus, pazarló és strukturálatlan, épp olyasvalakinek való, mint ő, akinek jó szeme van a számokhoz és a profithoz. 1926-ban megvásárolt egy Film Booking Offices nevezetű céget, és hamarosan futószalagon ontotta az igen jövedelmező hollywoodi limonádékat, kettőt-hármat is havonta. A művészi minőség fikarcnyit sem számított – producerként Kennedyt egyedül az érdekelte, hogy pénzt hozzanak. Főleg a westernek és a melodrámák domináltak, olyan címekkel, mint A piperkőc cowboy vagy Izzó paták, melyek nevenincs színészeket, vagy fénykorukon túljutott, leáldozó csillagzatú sztárokat vonultattak fel. (Még Babe Ruth-t, a baseballcsillagot is megpróbálta leszerződtetni, bár hiába.) Költségvetésük nemigen haladta meg a harmincezer dollárt.67

Ahogy a bostoni brahminokkal, úgy a hollywoodi elittel szemben is megvetést táplált, miközben megszállottan igyekezett elfogadtatni magát velük. 1927-ben támadt az az ötlete, hogy a legnagyobb stúdiók vezéreit elhozza a Harvardra, hogy előadás-sorozatot tartsanak a filmiparról. Az üzleti kar dékánja áldását adta rá, ahogy A. Lawrence Lowell rektor is, és kiküldték a felkéréseket. Bár a filmmágnások közül sokan nem álltak beszélő viszonyban egymással – némelyikük még pereskedett is a másikkal –, ahogy Kennedy megjósolta, annak presztízse, hogy az ország legnevezetesebb egyetemén szólalhatnak fel, meggyőzte őket. Sorra fogadták el a meghívást, és hamarosan megjelentek a kampuszon; megilletődött lelkesedésüket alig tudták leplezni. „El sem tudom mondani, mennyire megindít, hogy egy ilyen nagyszerű felsőoktatási intézményben tarthatok előadást, miközben korábban egyet sem láttam belülről” – áradozott a meghatott Marcus Loew. A többi óriás, mint például Alfred Zukor és Harry Warner is hasonlóképpen beszélt. Kennedy számára pedig elsöprő személyes sikert jelentett e kaland, amely biztosította újsütetű vezetői szerepét a hollywoodi életben.68

Nagy vonalakban Rose is tisztában volt Joe filmipari munkásságával (a Kennedy gyerekek és lenyűgözött pajtásaik nagy örömére a nappaliban felállított vetítőgéppel tartott nekik premier előtti filmbemutatókat), és azt feltételezte, New Yorkból irányítja majd terjeszkedő birodalmát. Kennedy az FBO székhelyét valóban a manhattani Broadway 1560. szám alatt, a Negyvenhatodik utcánál tartotta fenn. Mégis több időt töltött nyugaton, mint otthon, olykor egyszerre több hetet is. És nem csak üzleti ügyben. „Azokban az időkben”, magyarázta később a forgatókönyvíró Cy Howard,

Hollywood volt a tökéletes hely egy keleti parti bankár számára az afférok lebonyolítására. Miután háromnapi vonatút választotta el a keleti parttól, nemigen kellett aggódnia, hogy a felesége és a szeretője véletlenül egymásba botlik egy étteremben vagy az utcasarkon. Mindezen túl pedig maga a filmipar jellege is tökéletes ürügyet nyújtott a Joe-hoz hasonló hollywoodi producerek tucatjai számára, hogy megszámlálhatatlan gyönyörű színésznővel töltsék el az idejüket, akik történetesen épp nekik dolgoznak. Értik, voltaképpen a filmipar volt az ürügy, amely lehetővé tette, hogy a szeretőiket vacsorákra vagy akár partikra hordják; mondhatni, a kurvázás egy törvényes formáját biztosította.69

Kennedy pedig teljes mértékben ki is használta e lehetőségeket; színésznők és táncosnők hosszú sorával kezdett viszonyt.

1927 novemberében, nem sokkal azután, hogy a család Riverdale-be költözött, Kennedy megismerkedett Gloria Swansonnal, a mozivászon ügyeletes szirénjével, egyben az iparág legnagyobb hatalmú asszonyával. Ő volt az első színésznő, aki egymillió dollárt is visszautasított egy szerepért; személye és filmjei a szépségszalonoktól a templomi piknikekig, országszerte mindenütt lázas eszmecserék tárgyát képezték. A huszonnyolc éves színésznő, aki akár a fiatalabb és kifinomultabb Rose is lehetett volna – ugyanolyan sötét hajuk, ragyogó bőrük és filigrán termetük volt –, elbűvölte Kennedyt józan eszével, tapasztaltságával, elevenségével és mély, érzéki hangjával. „Együtt milliókat csinálhatunk” – győzködte a férfi vacsora mellett. Swanson, miután nagyon is tisztában volt Kennedy hírnevével, mint Hollywood egyik legagyafúrtabb pénzemberéével, valamint megfogta a férfiból sugárzó energia és a vonzó külső is, ráállt, hogy ő kezelje pénzügyi érdekeltségeit, melyek többévnyi túlköltekezést és néhány kétes befektetést követően igen romos állapotban voltak.70

Hamarosan pedig szeretők lettek. Swanson az emlékirataiban felidézte, mikor lettek először egymáséi egy hotelben a floridai Palm Beachen, 1928 februárjában (miközben Rose Kennedy odahaza, Bostonban épp Jean lányuknak készült életet adni). „A vonaton elcsattant csók óta tudtam, hogy ez meg fog történni. És azt is, ahogy ott feküdtem, hogy folytatódni fog. De miért – gondoltam, hiszen mindketten boldog házasságban élő gyerekes szülők voltunk… Az érvek itt nem számítottak. Pontosan tisztában voltam vele, hogy bármiféle csalásnak és ámításnak is kell elkerülhetetlenül követnie a történteket, sokkal inkább ennek a mellettem lévő különös férfinak voltam a tulajdona, mint a férjemnek.” Ezt még számos „együtt töltött, meghitt óra” követte Kennedy Beverly Hillsen bérelt házában, a Rodeo Hillen, melyek után „Joe egyik emberével (sokszor az elmaradhatatlan Eddie Moore-ral) vitetett haza”.71 Kennedy, akit Swanson úgy megigézett, mint még soha egyetlen szeretője sem, kettős életet élt – egyfelől feleségével és családjával, másfelől pedig hollywoodi megasztárjával, a létező legnagyobb trófeával, akit csak megszerezhetett. Vagyis a kettő mégsem különült el tökéletesen egymástól – egy alkalommal Swanson és férje Rose-zal és Joe-val utazott Európába (a két asszony az exkluzív párizsi ruhatervezőnél, Lucien Lelongnál együtt is vásárolt), és a színésznőt a Kennedy család otthonában is vendégül látták.72

Swanson igyekezett ellenállni az európai kiruccanás tekintetében, de hiába. „Ha egyszer a fejébe vett valamit – írta később –, a világon semmi sem tántoríthatta el tőle. Vitatkozhattam akár egész nap, tudtam, hogy úgyis legyőz az érveivel.” Úgyhogy végül „stólát vetettem a skarlát betűm fölé, hogy megteázzam a nejével, a férjemmel és persze a plébánossal, no meg az egész sajtóval”.73

Rose Kennedy mindvégig tagadta, hogy férjének szakmai kapcsolatukon kívül bármi köze lett volna Swansonhoz. Eunice Kennedy Shriver szerint anyja egészen az 1960-as évekig nem is hallott a szóbeszédről, és akkor is csak legyintett rá. Mindazonáltal nehéz elhinni, hogy valóban nem tudott semmiről. Valószínűbb, hogy Rose-nak már akkor tudomása volt a románcról, amikor még tartott, de inkább nem vett róla tudomást, mintha nem is létezne. „Mrs. Kennedynek csodás tehetsége volt hozzá, hogy mindent kizárjon, amiről nem akart tudni, illetve amivel nem akart szembenézni vagy foglalkozni, ahogy ahhoz is, hogy azt higgye, amit hinni akart” – jegyezte meg róla egyik háztartási alkalmazottja. Talán valahol egy része még jóvá is hagyta a kapcsolatot azon igen behatárolt nézetének fényében, hogy egy hívő katolikus részéről mi tartható illő szexuális viselkedésnek – lényegében a szexuális együttléteket az utódnemzésen kívül mind gyakoriságukban, mind időtartamukban élesen korlátozni kell – miközben azzal is tisztában volt, hogy mindez nem áll összhangban férje szexuális étvágyával.74

A maga részéről Joe Kennedy is tudta, hogy hűtlenkedése rossz dolog, és hogy a házasságtörés ellenkezik Isten törvényeivel. De a gyónásban és a bűnbocsánatban is hitt. Így hát továbbra is folyton elkalandozott a hitvesi ágytól. Megszállott győzni és hódítani akarásában mindig egyre többet és többet akart – az élet minden területén. Egy újságíró, aki személyesen is ismerte, úgy elmélkedett, hogy Kennedy számára a szeretők is csak „afféle dolgok voltak, amiket egy gazdag ember megengedhet magának – mint a kaviár. Nem a szexről volt szó; az imázsához tartozott… a férfiasságról alkotott elképzeléséhez”.75

A jelek szerint Kennedy fejében sosem fordult meg komolyan, hogy Rose-t elhagyja egy másik nőért, még Gloria Swansonért sem. A színésznő ugyan arra utal memoárjaiban, hogy fontolgatta a válást a kedvéért, de ez az elképzelés meglehetősen légből kapott.76 Persze hatalmas fogás volt, az egyik legvonzóbb nő az egész világon, és azzal, hogy vele folytatott viszonyt, Kennedy nagy presztízsre tett szert Hollywoodban és – még az előbbinél is inkább – elképedt harvardi barátai körében. Csakhogy korántsem töltött vele annyi időt, mint tölthetett volna, ha a viszonyuk olyannyira fontos számára, mint Swanson sugalmazta. Kennedy szemében a család szent volt és sérthetetlen, még ha ezt gyakran furcsán és érzéketlenül is juttatta kifejezésre. Ahogy az ő pozíciójában lévő férfiak körében meglehetősen gyakori volt, azt a berendezkedést részesítette előnyben, hogy otthon van egy felesége, az otthontól távol pedig a barátnők. 1929 őszére az affér kifulladt, Kennedy pedig készen állt rá, hogy maga mögött hagyja Hollywoodot és a filmipart – tizenöt kilóval könnyebben, ám ötmillió dollárral és egy gyomorfekéllyel gazdagabban.77

Megértette, hogy visszafogottabban kell élnie, és vissza kell térnie a szolidabb északkeleti világba, vissza feleségéhez és gyerekeihez. Még 1929 folyamán P. J. Kennedy hetvenegy éves korában halálosan megbetegedett. (Mary Augusta 1923-ban hunyt el.) Joe a vég közeledtekor több napot töltött Bostonban apja halálos ágya mellett; ám, amikor úgy tűnt, P. J. erőre kap, fia úgy vélte, visszatérhet Kaliforniába, csakhogy apja május 18-án végleg eltávozott. Még a temetésre sem utazott haza Hollywoodból (Rose-t és Joe Juniort küldte a maga nevében), bár ezt a döntését azonnal megbánta. Ugyan sosem volt magába forduló típus, miután betöltötte a negyvenet és apja sem volt többé, minden bizonnyal belátta, hogy át kell értékelnie, mi a fontos, ha nem akarja elveszíteni a családját. Otthon kell lennie, és az otthont nem a csábító, ifjú dél-kaliforniai vadnyugat jelentette.78

Ráadásul még hihetetlen munkamorálja mellett is nehéznek találta, hogy Los Angelesből kellő figyelmet szenteljen a New York-i tőzsdei árfolyammutatónak. Most azonban, hogy visszatért keletre, már könnyebben megtehette. Ráérzett, hogy nagy dolgok vannak készülőben a Wall Streeten, és kritikus lépésre szánta el magát; olyanra, amely szembement mind a közvéleménnyel, mind a bennfentesek konszenzusával: kiszállt. Guy Currier, a jó kapcsolatokkal rendelkező közismert ügyvéd, akihez sűrűn fordult tanácsért, már figyelmeztette, hogy úgy látja, a tőzsdepiacon buborék alakult ki; bizonytalannak és ingatagnak tűnik, mindenütt veszélyre figyelmeztető jelek villódznak. Az amúgy is pesszimizmusra hajlamos Kennedy egyetértett vele, és nekilátott szisztematikusan likvidálni kiterjedt portfólióját, noha körülötte minden bankár, iparmágnás és kereskedő optimista maradt. Amikor 1929 szeptemberében zuhanni kezdtek az árfolyamok, azt már biztos távolból szemlélhette. Így akkor is talpon maradt, amikor október 29-én, a „fekete kedden” minden a mélypontra zuhant.79

Kennedy egyik harvardi évfolyamtársa, a történész Frederick Lewis Allen klasszikus, Only Yesterday [Csak tegnap volt] című munkájában így örökítette meg e pillanatot:

Alig harsant fel a Tőzsde nagycsarnokában a nagy gong ütése kedden reggel tíz órakor, máris teljes erővel tört ki a vihar. Hatalmas részvénycsomagokat vetettek a piacra, akármennyiért, amennyit még hoznak. Ötezer részvény, tízezer részvény jelent meg egyszerre a szakadatlanul robotoló árjegyző készüléken, félelmetes iramban zuhanó árfolyamokon. Nem csak számtalan kiskereskedő adott túl mindenén, de a nagyok is; az új gazdasági éra főszereplői, akik pár héttel korábban még milliomosnak számítottak. Egy-egy terület specialistája újra és újra csak a mindenáron eladni igyekvő brókerek gyűrűjében találta magát – miközben vásárolni még csak eszébe sem jutott senkinek.80

VII.

Csábító gondolat lehet Kennedyék házasságára ebben az időszakban gondosan megalkotott álcaként tekinteni, vagy legalábbis két olyan ember közötti steril együttműködésként, akik ugyan nem sokat éreztek egymás iránt, de hideg fejjel elkötelezték magukat amellett, hogy együttesen sikeres gyermekeket nevelnek fel. E csábításnak azonban ellen kell állnunk. Még ha (amint egyes szerzők állítják) Kennedyék házassága az évtized végére nagyjából szexmentessé is vált, és ha érzelmi életük kulcsfontosságú részeit meg is tartották maguknak a másikkal szemben, akkor is mindenképpen erős kötelék maradt fenn közöttük. Levélváltásuk (főként Joe levelei) szintén erről tanúskodik. Hosszas, gyermekeikről folytatott megbeszéléseikből kiérződik ragaszkodásuk, közös múltjukban és szokásaikban pedig megnyugvást találtak. Joe büszke volt Rose-ra mint odaadó anyára és intelligens, tehetséges asszonyra, a nő pedig csodálta és nagyra becsülte férjének a gyerekeik boldogulása iránti elkötelezettségét, valamint szerteágazó tevékenységeik és eredményeik iránti érdeklődését.81

A házasságukban az 1920-as évek végére fennálló feszültségek mindazonáltal nagyon is valódiak voltak, és nemcsak a személyzet, de a nagyobb gyerekek is érzékelték, akik tökéletesen tudatában voltak, hogy apjuk más nőkkel is viszonyt folytat. Joe hosszú távollétei Kaliforniában (és Palm Beachen, ahol télen szeretett időzni), valamint Rose hetekig tartó utazásai azt jelentették, hogy a Kennedy gyerekeknek hosszú időszakokon át kellett pótszülőkkel beérniük, akár a személyzet, akár a végsőkig hűséges Eddie és Mary Moore személyében. Vajon az ifjú Jacket bántotta-e a házastársi összhang ez időszakban fellépő hiánya és anyja távollétei? A feljegyzések nem egyértelműek; de minden bizonnyal igen, legalábbis valamilyen szinten.82 Minden gyermeket bántana. Némelyik későbbi szerző Rose utazásaiban és a gyereknevelést vállalatvezetői oldalról való megközelítésében érzéketlenségének és hiányos anyai éréseinek bizonyítékát látta. Noha igaz, hogy énje egy részét mindig megtartotta magának, nem hagyta, hogy anyai mivolta egészen feleméssze, és időnként kissé félreállt a családi viharok útjából, istenigazából ki hibáztathatja ezért? Nyolc gyermeke volt már így is, és egy még hátra volt; valamint egy notórius házasságtörőhöz ment feleségül, aki annyira nem zavartatta magát, hogy időnként egy-egy szeretőjét is hazacipelte vacsorára a családi asztalhoz. Az, hogy megőrizze saját, külön identitását, az önfenntartás egy formáját jelentette számára. Számos kortárs szemtanú, többek közt fia, Jack szemében is Rose volt a kötőanyag, amely összetartotta a családot. Ahogy egyik közeli barátjuk osztotta meg egy életrajzíróval: „A családban Joe volt a kőműves, de Rose volt a malter, és még mindig ő az.”83

Évtizedekkel később így szólt Jack sokatmondó és nagylelkű sommázata édesanyjáról: „Egy kissé távoli volt, és a mai napig az, de azt hiszem, egyedül így élheti túl az ember, ha kilenc gyereke van. Úgy gondoltam, igazán mintaszerű anya egy nagy család számára.”84

De akármilyen feszültségeknek is volt otthon kitéve a New Yorkba költözés után, úgy tűnik, Jack a körülményekhez képest meglehetősen jól alkalmazkodott az új környezethez és a Riverdale Country Schoolhoz. Tanárai okos, magabiztos, megnyerő gyermekként írták le, pajtásai pedig népszerű, sportos fiúként, aki odavolt a lányokért. Hatodik osztályban kéthavi értékeléseiben kitűnő minősítést kapott történelemből (ennek megfelelően következetesen kilencven százalék felett is teljesített), és tanév végén elnyerte a legjobb fogalmazásnak kijáró díjat is. „Ugyan távol állt Kennedyéktől, hogy elkényeztessék gyermekeiket – idézte fel egyik társadalomtudomány-tanára, Harold Klue. – Arra tanították őket, hogy önállóan boldoguljanak és gondolkodjanak.”85

Ami Jacket illeti, ő bizonyosan nem érezte úgy, hogy el lenne kényeztetve. Bár időről időre minden Kennedy gyerek azzal fordult apjához, hogy toldja meg heti zsebpénzét, egyikük sem tett olyan stílusos erőfeszítést, mint Jack valamikor első, New Yorkban töltött évük alatt „Az én Mr. J. P. Kennedymhez” címzett, „Emelésért való folyamodványában”, melyben Pál Korinthusiakhoz írott első levelének tizenharmadik szakaszából is becsempészett néhány utalást:

Jelenlegi apanázsom 40 cent. Ezt eleddig repülőgépekre és egyéb gyermeki dolgokra költöttem, de immár cserkész vagyok, és elhagytam a gyermeki dolgokat. Annak előtte 40 centnyi zsebpénzemből húszat azonnal elköltöttem, és öt percen belül üres volt a zsebem, és nem volt mit nyernem, csak még húsz, elveszteni való centem. De most, hogy cserkész vagyok, kulacsot, tarisznyát, takarót, kézilámpást, esőköpönyeget, éveken át kitartó holmikat kell vásárolnom… ezért hát apanázsom harminc centnyi emeléséért folyamodom, hogy megvásárolhassam cserkészholmijaimat, és mindinkább magam gondoskodhassak magamról.86

A folyamodvány megtette a magáét: „Mr. J. P. Kennedy” jóváhagyta a zsebpénzemelést.

Hetedik osztályban Jack jegyei az átlagos tartományba csúsztak vissza. „Derekas”, írta nagylelkű osztályfőnöke iskolai teljesítményéről, míg egyik osztálytársa emlékei szerint abban az évben Jacket szemlátomást az izgatta leginkább, hogy „elvihessen valakit a szombat délutáni mozira”.87 (A legtöbb tizenkét éves fiúhoz hasonlóan ő is szégyenlős volt a lányokkal szemben – a családi legendárium szerint megszólalni is alig tudott, amikor elkezdték otthon hívogatni.) Lehetséges, hogy az újabb költözés okozta megrázkódtatás is befolyásolta tanulmányi eredményeit: 1929 májusában a család egy tizenkét szobás, a gyarmati korszakot idéző villába költözött a Riverdale-hez közeli, összesen két és fél négyzetkilométeren fekvő Bronxville-be, a Pondfield Roadra. Manhatten belvárosa huszonnégy kilométerre délre terült el tőle. Joe 250 000 dollárt (mai áron kb. 1,1 milliárd forintot) fizetett a Crownlands nevezetű, két és fél hektárnyi zöldellő pázsit közepén terpeszkedő villáért, amelyhez füvesített teniszpálya, öt autónak helyet biztosító garázs, valamint a sofőrnek és a kertésznek külön lak is tartozott. Az ifjabb Joe, Jack, és később Bobby is busszal járt a riverdale-i iskolába, míg a lányok az állami Bronxville Schoolban folytatták tanulmányaikat.

Mégsem Crownlands volt Joe legjelentősebb ingatlanvásárlása ebben az időszakban. A cohasseti megaláztatás után a család számos nyarat töltött a nyolcvan kilométerre délre, a Cape Cod-félszigeten fekvő Hyannis Port falucskában. A nagyobb Hyannis városa melletti kis település úgy száz takaros, tágas, egymástól gondosan nyírt sövénnyel vagy alacsony kőfallal elválasztott, zsindelyes vagy deszkaburkolatú házból állt. Ekkor még nem volt az a divatos hely, amellyé idővel vált, és jóval kevésbé tartozott a bostoni elit nyári úti céljaihoz, mint mondjuk Cohasset, Bar Harbor vagy Newport, mindazonáltal számos érv szólt mellette: a kitűnő vasúti összeköttetés, homokos strandjai, egy katolikus templom, egy golfklub, amely szíves örömest fogadta Joe Kennedyt is tagjai közé, valamint egy jachtklub, ahol az ifjabbik Joe és Jack, majd később a kisebbek is megtanulhattak vitorlázni. A legjobb pedig az volt benne, hogy nem vált a „tisztes bostoniak” gyűjtőhelyévé, akik lenézték volna a felkapaszkodott ír katolikus Kennedyéket. Ráadásul Rose itt megkaphatta azt a massachusettsi kapaszkodót, amelyet oly keservesen hiányolt, és amire oly nagyon vágyott. A család a Marchant Avenue-n álló, Malcolm Cottage nevezetű zegzugos, hármas nyeregtetejű, fehérre mázolt, deszkaborítású, fekete zsalugáteres, széles tornáccal ellátott házat bérelte ki, amely egyhektárnyi füves lankákkal borított területen helyezkedett el, ahol a gyerekek szabadon játszhattak, s amelyhez teniszpálya és a Nantucket-öbölre fenséges kilátást nyújtó privát partszakasz tartozott. Balról pedig hullámtörő kandikált ki a víz alól, hogy megvédelmezze őket az óceán habjaitól.

1928-ban Joe meg is vásárolta az ingatlant a maga és Rose nevére, és azonnal megbízást is adott kibővítésére, amivel nagyjából megkétszerezte területét, így tizenöt szobára és kilenc fürdőszobára tett szert, továbbá az alagsorban egy sztereó vetítőhelyiségre (ami a maga idejében páratlannak számított egy magánházban). Minden más lakásnál inkább azzá vált, amit Kennedyék az alatt értettek, amikor „otthonról” beszéltek; és azzá a hellyé, ahol Joe, miután visszatért a keleti partra, szüntelen tevékenykedésben töltött napjai során nekilátott gyermekei kiformálásának.88

A Hyannis Port különösen a két legidősebb fiú számára jelentett sokkal többet, mint a bronxville-i ház jelenthetett valaha is. Merthogy tanév közbeni otthon töltött napjaik meg voltak számlálva. Már várta őket a bentlakásos iskola.

Három

A MÁSODSZÜLÖTT

Nem egészen két év választotta el őket egymástól, és mindketten az összes többi előtt születtek. Ráadásul fiúk voltak egy férfiközpontú háztartásban. Ahogy apjuk és nagyapjuk is kiváltságosként nőtt fel a maga otthonában, Joe Junior és Jack is díszhelyet foglalt el testvérei között. Mégsem voltak egyenlők. Joe Junior, azaz az ifjabb Joe rendelkezett az elsőszülött fiú kiváltságaival. Vonásait és sötét haját a Fitzgeraldoktól örökölte, alkatában és temperamentumában azonban apjára ütött – dacos és harcias, barátkozó és dinamikus, megnyerő mosolyú, forróvérű, végtelenül magabiztos és versengő szellem volt a csöndesebb, befelé fordulóbb, inkább Rose-ra hasonlító Jackkel szemben. Joe már igen fiatalon tudatában volt, hogy elsőszülött fiúként különleges teher nehezedik rá a család reményeinek letéteményeseként, és olyan felelősségérzet áradt belőle, amelynek hatására idősebbnek tűnt koránál. A megfontolt, céltudatos fiú el is tökélte, hogy megfelel az apja és anyja állította, igen komoly elvárásoknak.

Ha lettek is volna kétségei a családban betöltött szerepét illetően, azokat szülei hamar elsöpörték. Apja önmaga kiterjesztéseként tekintett rá, Rose pedig már igen korán eltökélte, hogy életerős, jóképű elsőszülöttje lesz az a fiú, aki nagy dolgokra hivatott. Hosszú ideig mindkét szülő számára elképzelhetetlen volt, hogy beteges második fiuk akár ugyanolyan okos, nemhogy okosabb lehetne bátyjánál, habár az iskolai visszajelzésekre vetett legfelületesebb pillantás is ezt támasztotta alá. (Egy fél évszázaddal későbbi interjú során Rose beismerte, hogy a teszteredmények szerint Jack rendelkezett magasabb IQ-val, de az asszony ezt sem akkor, sem a későbbiekben nem hitte el.1) Ahogy Doris Kearns Goodwin írta, Joe Junior kiskorában szülei pusztán hangja hallatán is sugárzó mosolyra fakadtak. „Minden beszámoló tanúsága szerint nyilvánvalóan szerelemgyerek volt. A kis Joe és szülei között olyan érzelmi összhang alakult ki, amit a többiek sosem ismerhettek meg, és soha nem is felejtett el egyikük sem.”2

Ahogy az ifjabb Joe cseperedett, az idősebb Joe gyakori távollétei alatt idővel átvette a családfő szerepét. Fegyelmezni sem habozott a kisebbeket. „Nem az apjuk volt az, akitől tartottak, hanem Joe Junior – jegyezte meg a család egy ismerőse. – Valójában azért nem gyújtottak rá stikában egy-egy cigarettára, mert féltek, hogy ha rájön, a lelket is kiveri belőlük.” Ugyanakkor szeretetteli és gyengéd is tudott lenni; türelmesen tanítgatta a kisebbeket a sportpályán és az úszómedencében is. Mindennél többet jelentett számukra: nem volt ritka látvány, hogy amint hazaért az iskolából, egyik-másik kistestvére rohant elébe, hogy megölelje és megcsókolja, mintha nem is a bátyjuk, hanem az apjuk lett volna. A kis Bobby szemében valóságos hős volt. „Joe bátyánk a lehető legtöbb figyelmet fordította ránk – mondta róla később. – Ő tanított meg minket vitorlázni, úszni, futballozni és baseballozni is.”3

Az apa és fia közötti szoros kötelék a vacsoraasztalnál is egyértelműen kiviláglott. Kennedyék családi vacsorái nem puszta étkezések voltak, inkább afféle szemináriumok, melyek során az idősebbik Joe kikérdezte hímnemű sarjait a nap jelentősebb hazai és nemzetközi eseményeiről. (Csak a pénz és az üzlet számított tabutémának: „A nagy üzletemberek a leginkább túlértékelt alakok ebben az országban. Itt vagyok én, egy kelet-bostoni srác, aki megmutatta nekik. Szóval nem kell hasra esni tőlük.) Kezdetben nagyrészt legidősebb fiához intézte kérdéseit, aki leggyakrabban apja nézeteit szajkózta; amikor Jack elég nagy lett hozzá, őt is bevonták, noha rendszerint csak azután, hogy bátyja már elmondta a magáét. „Mit gondolsz, Jack? – kérdezte ilyenkor apja. – Mondd el nekünk, mi a véleményed!” Még később pedig Bobby is beszállt. Ebben a hímsoviniszta közegben a lányoktól azt várták el, hogy tiszteletteljesen hallgassák apjuk és fivéreik beszélgetését, habár Kirk LeMoyne Billings, azaz „Lem”, Jack legjobb barátja, Kennedyék gyakori vacsoravendégeként arra is emlékezett, hogy az „okos és fürge észjárású” Kathleen (avagy „Kick”, ahogy anyján kívül mindenki más hívta), aki „sok szempontból inkább Jackre hasonlított”, rendszeresen beszállt a társalgásba. Amikor az idősebb Joe távol volt, Rose irányította a társalgást, sokszor egy előre elkészített, jellemzően irodalmi, illetve történelmi témák körül mozgó kérdéssor segítségével, és elsőként ő is a két legnagyobb fiút kérdezte ki.4

„Hatalmas porviharok söpörnek végig a Nagy-síkságon. Azok a szerencsétlen emberek port és kormot lélegeznek be. Mit tennétek az ő helyükben?”

„Szegény Amelia Earhart még mindig nem került meg. Már hetek óta. Lehetetlennek tűnik, hogy még mindig nem találják. Mit gondoltok, gyerekek, merre lehet?”5

Ezek az étkezések olykor nagy feszültséggel töltötték el a gyerekek meghívott barátait. Vajon Mr. vagy Mrs. Kennedy legközelebb nekik is feltesz valamilyen kérdést, melyre átfogó választ vár? Mi lesz, ha nem is értik a kérdést, vagy egy szót sem tudnak a kérdéses témáról? Egyik ilyen barátjuk, Harry Fowler azzal az illúzióval érkezett otthonukba, hogy a nyár szórakozásra és kikapcsolódásra való. „Uramatyám, gyönyörű nyári délutánunk van! – idézte fel, mire gondolt, amikor ebédhez ültek a családdal. – Mi a fenét művel hát Mrs. Kennedy?”6

Igazság szerint pajtásaiknak nem kellett amiatt aggódniuk, hogy őket is felszólítják; e szemináriumok alkalmával ők nem rúghattak labdába. Különösen Mr. Kennedy tette nyilvánvalóvá, hogy csak a fiai mondanivalója érdekli. Azon igyekezett, hogy olyan fiatalemberekké váljanak, amilyennek látni akarta őket; a barátok itt csak zavaró tényezőnek minősültek. Amikor Jack egyik iskolatársa, akinek még új volt ez az élmény, elkövette azt a hibát, hogy kérdezett valamit, „meglehetősen kurta” választ kapott, „mintha [Mr. Kennedy] nem akarná, hogy háborgassák”. Ezzel szemben fiai minden kérdése, akármilyen jelentéktelenségről volt is szó, alapos, mindenre kiterjedő választ érdemelt, ráadásként pedig gyakran még viszontkérdést is.7

Ha látogatóik zokon is vették az elutasító bánásmódot, sokszor felemlegették, hogy Joseph Kennedy mekkora odaadással viseltetik gyermekei jóléte iránt, és milyen elkötelezetten neveli őket. Nemzedéke apáinak jó részénél, akik inkább távoli alakok voltak saját családjukban, sokkal mélyebben belefolyt a gyermeknevelésbe, különösen azután, hogy visszatért Hollywoodból.8 Az érzelmileg nagyobb távolságot tartó Rose-hoz képest Joe több fizikai kontaktust engedett és melegebb személyiség volt – Jean, a sorban a nyolcadik, utóbb „barátságosnak” írta le. Szinte sosem beszélt velük leereszkedően, hamar megbocsátott, ha valami rossz fát tettek a tűzre; és ha nem értek fel elvárásaihoz, azt is gyorsan elfogadta és túllépett rajta. Ezzel együtt soha nem kényeztette el őket. A gyerekek még akkor is érezték, hogy gondol rájuk, ha épp üzleti úton járt; megszámlálhatatlan mennyiségű levelet írt haza, hogy ösztönözze, vezetgesse őket, tanácsokat adjon, hogyan fejleszthetik magukat, de nemigen próbált rájuk erőltetni semmiféle konkrét életpályát vagy életfilozófiát. Vagy legalábbis nem teljes mértékben – mivel saját példaképei nem művészek, költők vagy filozófusok voltak, hanem a tettek emberei, Kennedy adottnak vélte, hogy gyermekei is ilyen irányba tendálnak. Mindenekfölött pedig azt véste az eszükbe, hogy a Kennedyk mindig összetartanak, bárhogy is legyen – a család az egész világ ellen. A maguk részéről a gyerekek rajongtak érte, és szinte csak róla beszéltek. Amikor hazaért, mind az ajtóban tolongtak üdvözlésére. Ha valami gondjuk támadt, rendszerint hozzá fordultak előbb, mint anyjukhoz.9

„Sosem bántott minket, sosem sértette meg egyik gyerekét sem, mégis megtalálta a módját, hogy kifejezésre juttassa, pontosan mit is vár tőlünk” – írta megindító, 2009-ben True Compass [Igaz iránytű] címen megjelent emlékiratában a legkisebb (mindenki által csak Teddyként emlegetett) Edward. Egy beszélgetésük alkalmával apja „olyan velősen és erőteljesen” fogalmazott, hogy fia még hatvanöt év elteltével is pontosan fel tudta idézni szavait: „Élhetsz komoly vagy komolytalan életet, Teddy. Bármelyiket is választod, én mindig szeretni foglak. De ha a komolytalan élet mellett döntesz, nem sok időm lesz rád. Túl sok olyan gyerekem van, akik érdeklődésemre számot tartó dolgokat művelnek ahhoz, hogy ebben az esetben veled is törődjek.” Apja iránta érzett szeretete sosem volt kérdéses számára, hangsúlyozta Ted: „Tudtuk, hogy mindig hazatérhetünk; hogy hibázhatunk, vereséget szenvedhetünk, de akárhogy legyen is, otthon mindig tiszteletben és megbecsülésben lesz részünk.”10

Jack is felfogta, hogy Joe Junior elsőszülött mivolta olyan státuszt biztosít neki a testvérek között, amit ő maga sosem érhet el. Ettől függetlenül mégis bosszantotta. Ha saját esetében nem is értett volna teljes mértékben egyet vele, minden bizonnyal megértette volna a pszichológus, Alfred Adler megjegyzését a születési sorrendet övező drámákkal kapcsolatban: „A másodszülött lelkiállapota a kisemmizett irigységéhez hasonlítható, amit a mellőzöttség érzete ural. Olyan magasra kerülhet a mérce, hogy egész életében ettől szenved, és következésképpen belső harmóniája is tönkre fog menni. Jól fejezte ki mindezt egy négyesztendős kisfiú, aki így zokogott fel: »Olyan szomorú vagyok, mert sosem lehetek olyan idős, mint a bátyám!«.” Henry James, akit hasonló korkülönbség választott el bátyjától, Williamtől, mint Jacket Joe-tól, azt írta, hogy William „a maga tizenhat hónapnyi tapasztalatával a világon, melyet az előtt szerzett, hogy én megszülettem, akkora előnyre tett szert velem szemben, hogy egész gyermek- és ifjúkoromban sosem körözhettem le vagy akár érhettem be”.11

A testvérek közül egyedül Jack próbált kihívást intézni az ifjabb Joe elsőbbségével szemben. Hiába volt gyengébb és kisebb, elég agyafúrt volt, hogy fenyegetést jelentsen bátyja szemében, még ha fizikai összetűzéseik során ritkán is kerekedhetett felül. Ádáz küzdelmekre került sor a nappali padlóján, melyek láttán a kisebbek rémülten húzták össze magukat vagy menekültek fel az emeletre. (Bobbyt különösen felzaklatták; ilyenkor füleire tapasztott kézzel sírt.) Jack óhatatlanul két vállra fektetve, megalázottan került ki e csatározásokból. A sportpályán is rendre szembe kellett nézniük egymással, ahol Joe termete és ereje szintén elkerülhetetlenül győzedelmeskedett Jack szívósságán és fizikai koordinációs készségein. A rendszerint erőhátrányba kerülő Jack a gyengék klasszikus fegyvereit vetette be: a ravaszságot és a pimaszságot. Rose évekkel később emlegetett fel egy jellegzetes incidenst, amikor Jack Hyannis Portban, miután saját desszertjével végzett, Joe-ét lekapta a tányérjáról, majd futásnak eredt, és bátyjával szorosan a nyomában tömte a szájába, mielőtt végül kénytelen volt beugrani a vízbe, nehogy Joe utolérje és elpáholja, miközben jól tudta, mi vár rá, ha kikecmereg.12

Amikor évtizedekkel később egyszer megkérdezték Jacket, hogy volt-e valami gyermekkorában, ami igazán bántotta, csak egyetlen válasz jutott eszébe: a bátyja. „Kakaskodó természete volt – jelentette ki róla. – Később lenyugodott, de gyerekkoromban valóban problémát jelentett.”13

Az idősebb Joe nemhogy igyekezett volna gátat vetni a fiai közötti rivalizálásnak, még tovább is szította. „Ne feledd, hogy Jack mindennap egy órát gyakorol a zongorán, és fél-háromnegyed órát tanul, úgyhogy jóval több időt szán rá, mint te” – írta 1926 júliusában a nagyobbik fiúnak.14 Ha pedig összeakaszkodtak, akkor sem volt hajlandó közbelépni, ha tettlegességig fajult a dolog, mivel úgy vélte, ettől csak szívósabbá válnak, amire nagy szükségük lesz, ha boldogulni akarnak a világban.

II.

Vajon bántotta Jacket szülei bátyja iránt tanúsított kivételezése? Az ember úgy vélné, legalábbis valamelyest biztosan. Lem Billings szerint azonban Jack meglehetősen könnyedén elnézte részrehajlásukat, mivel sosem érezte úgy, hogy méltánytalanul bánnának vele, valamint nagyra értékelte a személyes teret és a viszonylagos anonimitást, amit a másodszülötti státusza biztosított neki. Csak elősegítette természetes kíváncsiságának fejlesztésében, és hogy olvasásba merülve meneküljön el, ha csak ideiglenesen is, a Kennedyek családi életének lázas intenzitásától. Teljesen meg volt győződve arról, hogy szellemi képességeit illetően felér bátyjához, vagy akár túl is tesz rajta, és miután gyakori gyengélkedései sokszor ágyhoz kötötték, olyan intellektuális készségre tett szert, mint senki más a családban, ami persze dühítette Joe Juniort, aki mindenben a legjobb akart lenni.15

Jack mélységes érdeklődést tanúsított a szavak és azok jelentései iránt. Ő volt az egyetlen a családban, ahogy Eunice húga mondta, aki „utána is nézett a dolgoknak”, aki „mindenféle szellemi dologban a legjobb volt, és mondhatni, tulajdonképpen monopolizálta ezeket”. Rose emlékei szerint „falta a könyveket”, és „nem feltétlenül azokat, amelyeket oly nagy gonddal választottam neki a szülők és tanárok szövetsége, illetve a könyvtár listáiról”. Minden testvérénél inkább beleivódott anyja mantrája, hogy az olvasás „a tudásszerzés legfontosabb eszköze”. Életrajzok, történelem, kaland- és lovagregények – ezek tartoztak kedvenc műfajai közé; falta Robert Louis Stevenson és Sir Walter Scott műveit, és Macaulay-től újra meg újra elolvasta A régi Róma dalnokai-t. A történelmi próza hangvétele igencsak elnyerte tetszését, és elsőrangú memóriával rendelkezett; döbbenetes pontossággal idézett fel akár egész jeleneteket, és szó szerint volt képes elmondani még évtizedek múltán is. „Igen erős romantikus és idealista vonásokkal rendelkezett – állapította meg róla Rose. – Sőt, némileg álmodozó hajlamú is volt. Sokszor éreztem úgy, hogy csak félig köti le gondolatait az aktuális feladat, mint például a számtanlecke vagy hogy elpakolja a ruháit a padlóról, miközben a másik fele valahol messze jár és álmokat szövöget… Emlékszem, gyerekkorában rongyosra olvasta az Artúr király és a kerekasztal lovagjait.”16

Már korán érzékelhetővé vált benne egyfajta ironikus önkép és az objektivitásra való törekvés a Kennedy-klán sajátosságait illetően, ami bátyjából teljességgel hiányzott. Jack képes volt egyszerre a család része és kívülálló is lenni. Egy olyan famíliában, ahol nagyra becsülték a pontosságot, ő megrögzött késő volt. Anyja rend és illem iránti megszállottsága ellenére ő maga rendetlen, feledékeny, valamint pimasz volt – és idővel még inkább az lett. 1932 telén, amikor két barátja ment érte a bronxville-i vasútállomásra, csak annyit jegyzett meg csípősen: „Szeretnék megállni a házunknál egy percre, megnézném a gyerekszobát, nincs-e újabb tagja a családnak.” Kijövet pedig felkiáltott: „Istenemre, de van!” (A február 22-én született Teddy volt az.)17

Ahogy Rose fogalmazott, Jacknek zsenge gyerekkorától „a gondolatai a sajátjai voltak, mindent a maga módján csinált, és valahogy nem illeszkedett semmiféle mintázatba. Ez akkor is és most is, őszintén szólva elég sokszor elkeserített, mivel úgy gondoltam, én tudom legjobban, mi a legjobb neki. Ugyanakkor viszont meghökkentett, elbűvölt és rá is csodálkoztam. Mókás kisfiú volt, és olyan eredeti módon, szemléletesen volt képes kifejezni magát!”. Három fivéréhez képest, mint egy barátja megjegyezte, Jack legalább nem volt „sem tolakodó, sem számító”. Egy másik ismerősük is ezt fejtegette, amikor úgy jellemezte Jacket, mint „magányos, tartózkodó alakot. Meglehet, hogy az intenzíven versengő család hatására lett némiképp befelé forduló, aki megtanulta, hogy hallgatni arany, és valamelyest távolságtartóvá vált másokkal”.18

Vagyis ahogy Herbert Parmet történész írta róla: „Kétségtelenül a magába forduló másodszülött fiú volt az, aki legkevésbé hasonlított az apjára.”19

Mindazonáltal nyilvánvalóan foggal-körömmel ragaszkodott családjához, és szenvedélyes hűséggel viseltetett irántuk. Nagyon is számított neki szülei véleménye, és az előkészítő iskolában töltött évei alatt nagy becsben tartotta az otthoni vakációkat. Apja most, hogy maga mögött hagyta Hollywoodot, sokkal többet volt velük, és szülei házassága is erősebbnek tűnt, még ha a sorozatos nőügyeivel nem is hagyott fel. (Emlékirataiban Rose Kennedy aranykorként festi le az 1930-as éveket, amikor sok időt töltöttek együtt Joe-val, és kéz a kézben sétálgattak Cape Codon vagy a bronxville-i ligetekben.) Eközben pedig Jack és a nála három évvel fiatalabb Kick húga között alakult ki különleges kötelék. A lány fürge észjárású, önironikus humora igencsak hasonlított a magáéra (az ifjú Joe-é maróbb és szarkasztikusabb volt), sugárzóan vonzó személyiségét és szabad szellemét pedig elbűvölőnek találta. Többi kistestvérével is szívesen időzött – Teddy születésekor például megkérdezte szüleit, nem tehetnék-e meg őt a keresztapjának, és kívánsága teljesült is. (Másik javaslata, hogy a kicsit a George Washington Kennedy névre kereszteljék, mivel az első elnökkel egy napon született, már nem aratott sikert.) Amikor pedig a kisfiú egy picivel nagyobb lett, Jack tanította meg biciklizni, majd vitorlázni.20

Ami még inkább figyelemreméltó, hogy az ifjabb Joe-val minden eltérésük és vérre menő versengésük ellenére is ugyanaz az elevenség lüktetett bennük, és kölcsönösen ragaszkodtak egymáshoz. Egészen kiskoruktól egymás legfőbb játszópajtásai voltak, és számtalan közös kalandban volt részük – Brookline-ban, New Yorkban, Hyannis Portban, majd később a középiskolában és az egyetemen is.{x} Jacket a bátyja tanította meg igazán vitorlázni – arra, hogy hogyan lehet a legénység hatékony tagja, hogyan ellensúlyozzon, amikor reffeli az orrvitorlát, hogyan tartsa meg előnyét szoros verseny közben is. Az idősebb Joe is felemlegette, hogy két legnagyobb fia „már akkor egyedül vitorlázott itt, Hyannis Port mellett, amikor még olyan kicsik voltak, hogy a fejük búbja sem látszott ki. A partról úgy festett, mintha üres lenne a hajó”. A fiúk első hajójukat édesanyjuk tiszteletére Rose Elizabethnek nevezték el, és végeláthatatlan időt töltöttek a kipofozgatásával, valamint hogy mesteri szintre tökéletesítsék rajta vitorlázási képességüket és sebességüket. Akármennyire is rivalizáltak egymással, a kívülállókkal szemben még sokkal ádázabbul küzdöttek egy csapatként – akár a sportpályán, akár az iskolaudvaron.21

Évekkel később Jack így írt erről:

Mindig úgy éreztem, hogy Joe legidősebb testvérként érte el a legnagyobb sikerét. Már igen korán kialakult benne egyfajta felelősségérzet testvéreivel szemben, és nem hiszem, hogy erről valaha is megfeledkezett volna… Hosszú órákon át dobálta a labdát Bobbynak, úszkált Teddyvel, és tanítgatta vitorlázni a lányokat… Azt hiszem, ha a Kennedy gyerekek akár most, akár később bármire is viszik, azt Joe viselkedésének és állandó példamutatásának sokkal inkább köszönhetjük, mint bármely egyéb tényezőnek. Mérhetetlenül megkönnyítette apám és anyám dolgát e nagy család felnevelésében, mert amire ők tanították, azt átadta nekünk, és tanításaik nem hígultak fel általa, sőt, csak erősödtek.22

E szülői tanok pedig a tanulás fontossága, a tétlenség kerülése, a közszolgálat tisztelete és a család iránti hűség köré összpontosultak. És mindenekfölött a győzelem köré. Nem az a lényeg – amint az idősebb Joe újra és újra beléjük sulykolta –, hogy jól játsszanak, hogy a versengés kedvéért szálljanak versenybe, hanem hogy minden kihívójukat legyőzzék, és meg se álljanak a csúcsig. Emellett még a sportszerűség is eltörpült. „Nem akarunk veszteseket, csakis győzteseket!” – jelentette ki rendszeresen. Gyermekeiket Joe és Rose már hat-hét éves koruktól úszó- és vitorlásversenyekre nevezte be, ügyelve rá, hogy más-más kategóriákban induljanak, így ne egymás ellen kelljen küzdeniük. Joe is mindig arra buzdította őket, hogy elsőként érjenek a célba. „Amit szakadatlanul ismételgetett nekünk, az az volt, hogy másodikként beérni semmi értelme – jegyezte meg Eunice, akiből kiváló vitorlázó, és általában véve remek sportember vált. – Az volt a fontos, hogy nyerjünk – ne másodikak vagy harmadikak legyünk, hanem mindenkit legyőzzünk!” Nem csoda, hogy Hyannis közösségében Kennedyék könyörtelen versenytársak hírében álltak, akik bármit hajlandók megtenni, hogy felülkerekedjenek a többieken. Noha maga az idősebb Joe nem volt valami szakavatott tengerész, rendszeresen követte gyermekei hajóját, és megjegyezte, milyen hiányosságokat tapasztalt teljesítményükben vagy igyekezetükben. Aki henyélt, az vacsoránál az egész család előtt jól megkapta a magáét, és szégyenszemre egyedül kellett ennie a konyhában.