Kövesdi Dezső

GONDOLATOK A FOGOLYTÁBORBAN

Kövesdi Dezső: Gondolatok a fogolytáborban

© Kövesdi Rózsa, Kövesdi Imre, 2025

Szerkesztette

Bokor Pál

Tördelés, műszaki szerkesztés

Soltész Attila

Borító

Kárpáti Rudolf

A kiadásért felel

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó, 1114 Budapest,

Bartók Béla út 55.

www.atlanticpress.hu

Email: atlantic.new@atlanticpress.hu

Minden jog fenntartva

© Atlantic Press Kiadó, 2025

ISBN 978-963-557-119-2

TARTALOM

Előszó

Szüleink, Kövesdi Dezső és Káldor Katalin emlékére

1939. Budapest, Kövesdi Dezső és Káldori Katalin

Kövesdi Dezső 1947-ben

ELŐSZÓ

A füzet, amit az olvasó a kezében tart, Kövesdi Dezső megrendítő, kíméletlen őszinteséggel megírt önvallomása, önelemzése életének mélypontján, 1945 tavaszán, szovjet fogolytáborban. Nem igazán napló, bár kronológikus. Foglalkozása szerint okleveles gépészmérnök, ez az identitása, akkor is mikor ezt a tudását, hivatását már évek óta nem engedték gyakorolni. Az írás kényszer és önterápia. Három év munkaszolgálat van mögötte a keleti fronton, Ukrajnában, Fehéroroszországban, Lengyelországban. Többszöri szökések Szlovákiában. El van tökélve, hogy semmiképpen sem hagyja magát tovább vinni nyugat felé, mert ott már Németország következik. Közel az osztrák határhoz, 1945. március 31-én esik szovjet fogságba.

Már tudja, hogy mi történt a vidéki zsidósággal, köztük a kaposvári zsidósággal, és azok között saját családjával, imádott szüleivel, nővérével, Bébával, és annak 9 éves kisfiával, Tibikével. Mérnöki agya nem engedi, hogy hamis reményekkel áltassa magát. Tudja, hogy már „nincsenek”. Iszonyatos erőfeszítés, fájdalom leírnia a szót, hogy meghaltak és átgondolni, hogy hogyan. Teljesen egyedül van a világban. Az egyetlen reménye, hogy élete nagy szerelme, felesége, Káldori Katalin túlélte a háborút, és vár rá. „Tudom, Anyukáék meghaltak. Most először írom ezt le magamnak. Sírni tudnék, mint egy kis gyerek, vagy mint egy hisztériás felnőtt. Az egész valami érthetetlen és felfoghatatlan. Ők nincsenek, ha valaki létezik az csak Te lehetsz, más nincs és nincs is remény, hogy legyen.”

Rettenetesen szenved a fogságtól, a szabadság hiányától. Végül az írás segíti át a mélyponton. A füzet betelik, már nincs hova írnia, és már nem is kell. Utolsó mondata: „Nem tudom, fogja-e ezt más is olvasni, de ha igen, azt sem bánom, nem szégyellek semmit és nem bánom, hogy meztelenül mutattam meg magamat.”

* * *

Kövesdi Dezső 1912. június 11-én Zágrábban, Horvátországban született, amely akkor az Osztrák Magyar Monarchia része volt. Az elemi iskolát nővérével együtt Zágrábban végezte horvátul, édesanyájával magyarul beszélt, édesapájával pedig németül. Édesapja MÁV vasúti intéző volt és így 1923-ban a családot, mint magyarokat kiutasították Jugoszláviából. Visszaköltöztek Kaposvárra, a szép nagy házba, amit még nagyapja vett a Korona utca 6-ban[1], a város szívében. Dezső a középiskolát a Kaposvári Somssich Pál Reálgimnáziumban végezte. Már gimnáziumi évei alatt megmutatkozott kimagasló matematikai tehetsége. A numerus clausus törvény 1920-tól korlátozta a zsidó hallgatók számát az egyetemeken. Erre így emlékezett[2]: „Amikor én a gimnázium ötödik osztályában[3] komolyan kezdtem készülni arra, hogy jelesen kell érnem, különben nem kerülhetek be az egyetemre, akkor kezdődött a küzdelem.” 1931-ben valóban jelesen érettségizett, és ugyanebben az évben felvették a Magyar Királyi József Nádor Műszaki Egyetem gépészmérnöki szakára. 1936-ban diplomázott, mint elektro-szakos gépészmérnök. 1937-ben sikerült bekerülnie a budapesti Telefongyár Rt.-be és rövid ideig mérnöki munkát végzett. Ott találkozott élete nagy szerelmével, Káldori Katalinnal, egy vállalati banketten. Az egymást követő zsidótörvények eredményeként 1939-től már csak mint segédmunkás és lakatos dolgozhatott. 1939. október 22-én, Katalin huszadik születésnapján kötöttek házasságot. 1942. május 25-én, pünkösd hétfőn vonult be munkaszolgálatra és onnan Ukrajnába. Három évvel később, 1945. május 21-én, pünkösd hétfőn szabadult szovjet fogságból.

A háború után már mérnökként dolgozott, majd a Telefongyár főmérnöke lett. Gyermekei, Imre 1946-ban, Rózsa 1949-ben születtek. Az 1956-os forradalom leverése után a „Párt” többszöri felszólítása ellenére sem lépett vissza. Egész életében minden körülmények között hű maradt elveihez. Ezek után meghurcolták, karrierjét derékba törték, megbízhatatlannak nyilvánították. 1958-ban a Danubia Szabadalmi Irodában sikerült állást kapnia, mint szabadalmi ügyvivő gyakornok. Két év múlva jogosított szabadalmi ügyvivő lett. Megszerette az új szakmáját.[4] 47 évig éltek boldog házasságban Katalinnal. 74 éves korában érte a halál, 1986. november 20-án megállt a szíve. Katalin követte 1990. május 28-án. Nem tudott Dezső nélkül élni.

Kövesdi Imre és Rózsa, 2025

1  Ma Ady Endre utca.

2  Kövesdi Dezső levele Káldori Katalinnak, Kaposvár, 1938. november 10.

3  15 éves korában.

4  Társszerzője volt az első, és sokáig egyedülálló magyar szabadalmi ügyvivők számára írott kézikönyvnek és egyetemi tankönyvnek, amely számos kiadást ért meg, Gazda István – Kövesdi Dezső – dr. Vida Sándor: „Találmányok, szabadalmak”.