részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Valérie Perrin: TATA

Copyright © Éditions Albin Michel – Paris 2024

Hungarian translation © Molnár Zsófia, 2025

A borító az alábbi kép felhasználásával készült:

Un baiser à sa mère

© Toni Frissell, Berlin-Est, 1961. (Library of Congress, Prints & Photographs Division, Toni Frissell Photograph Collection, 2025.)

A műben előforduló orosz neveket a magyar átírási szabályok szerint közöljük.

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Másodvirágzás

A vasárnap koldusai

Trió

Claude Lelouchnak

Öcsémnek, Yannicknak

És az eltávozottaknak, Jérôme Chaussinnek

és Jean-Paul Didierlaurent-nak

2010. Samuel Paty, Simone Veil, Milos Forman és II. Erzsébet még mind ezen a világon voltak. Az Egyesült Államok elnöki székében Barack Obama ült, és már négy év telt el azóta, hogy Vlagyimir Putyin elrendelte Anna Politkovszkaja meggyilkolását. Ez az év Franciaország és Oroszország éve volt hivatalosan. Bárcsak tudnám, hogy ez mit jelent pontosan.

A tálibok akkor még nem vették vissza a hatalmat Afganisztánban.

Kathryn Bigelow A bombák földjén című filmjéért – első női filmrendezőként – átvehette a legjobb rendezésért járó Oscar-díjat.

Ugyanebben az évben Meryl Streep tizenhatodik alkalommal szerepelt a legjobb női főszereplő kategória jelöltjei között. Dubajban felavatták a világ legmagasabb felhőkarcolóját, az emberiség szén-dioxid-kibocsátása hat százalékkal nőtt, és ez volt minden idők legmelegebb éve. Ez a rekord azóta megdőlt.

Franciaországban Nicolas Sarkozy töltötte be a köztársasági elnöki tisztséget.

A TikTok még nem létezett. Adele „Someone Like You” című dala nem jött még ki, ahogy Clara Luciani „La Grenade”-ja sem.

2010 Damien Saez éve volt, a Zola cikke után szabadon „J’accuse” címre keresztelt albumáé.

2010 az az év volt, amikor a nagynéném meghalt – másodszor.

Első rész

1

2010. október 21.

– Halló!

– Jó napot, asszonyom!

– Jó napot!

– Colette Septembre unokahúgával beszélek?

– Igen, tessék.

– Csendőrség. A gueugnoni csendőrőrsről hívom. Cyril Rampin százados vagyok. Rossz hírt kell közölnöm.

– …

– A nagynénje sajnálatos módon elhunyt.

– A nagynéném?

– Colette Septembre. Itt vagyok a helyszínen a mentősökkel. A Fredins utca 19-es számú házában nemrég találtunk rá a holttestére. Minden jel arra mutat, hogy álmában érte a halál. A maradványait az Igazságügyi Orvostani Intézetbe szállíttatjuk azonosításra.

– Colette nagynéném három éve a gueugnoni temetőben nyugszik. És a Pasteur utcában lakott.

– A kezemben tartom a személyi igazolványát: Colette Septembre, született Curdin, 1946. február 7. A fényképen fiatalabb, de határozottan ő az.

– Ez csakis valami tévedés lehet. Nyilván egy névrokona.

– Volt egy papír a tárcájában az ön nevével és telefonszámával. „Sürgős esetben értesítendő személy az unokahúgom, Agnès: 01 42 21 77 47.”

– …

– Azt is ráírta, hogy hamvasztást szeretne. És hogy Jean Septembre mellé temessék.

– Jean mellé?

– Igen. Ismerte?

– Ő az apám. Az apám volt.

– A nagynénje fivére?

– Igen. De mondom, Colette nagynéném már három éve halott.

– Hol lakik?

– Párizsban.

– A nagynénjének van más közeli rokona?

– Csak én vagyok… Már csak én maradtam… meg a lányom… De…

– Őszinte részvétem, asszonyom. Mikor tudna befáradni azonosításra?

2

2000-ben, a Gueugnon FC és a Paris Saint-Germain összecsapása után a nagynéném napokra eltűnt. Azelőtt egyszer sem volt rá példa, hogy egy másodosztályú focicsapat bejutott volna a francia labdarúgó-ligakupa döntőjébe, de a „Vasgyúrók”, akikért a nagynéném egész életében szinte vallásos áhítattal rajongott, megcsinálták.

A mérkőzés 2:0-ra végződött. Az eredmény előre borítékolva volt, legalábbis mindenki azt hitte. A cseréplábas meg a vaslábas esete, mint La Fontaine-nél. A meccset a Stade de France-ban játszották, és a tévé is közvetítette. A kapuban Richard Trivino, csapatkapitány Amara Traoré, edző Alex Dupont.

Alex Dupont portréját a nagynéném otthon kitette a falra, Émile Danielét is. A csapatról készült összes csoportképből őrizgetett egy-egy példányt, bizonyos játékosokat piros filctollal bekarikázott, valahogy úgy, mint amikor valakinek a fejére vérdíjat tűz ki a maffia.

Az első gólt Trapasso lőtte a mérkőzés 65. percében. A másodikat Flauto a hosszabbításban. A Paris Saint-Germain még soha nem kapott ki a döntőben. Volt nagy üdvrivalgás, potyogtak az örömkönnyek. Mindenki koccintott a győzelemre. A szurkolókat buszokkal vitték Párizsba, többtucatnyit indítottak. A nagynéném előreült, egyedül, hogy lássa az utat. A lelátókon a csapat felül sárga, alul kék mezének színeibe öltözött ezrek skandálták: „És egy és kettő!”

Visszaindulás előtt annak a busznak a sofőrje, amelyikben Colette utazott, nevezett Éric, égen-földön kereste a nagynénémet. Colette nem jelent meg. Vártak rá. A nevét kiáltozták. De nem került elő. Az anyámat hívták, ha nem is vér szerinti, de ő volt az egyetlen rokona: „A sógornője olajra lépett.” Mire az anyám azt válaszolta, hogy hagyják, semmi ok az aggodalomra.

Colette csak három nappal később bukkant fel újra, békésen ült a cipészműhelyében, ölében Christian Duclos 42-es méretű bebújós cipőjével, amelynek a sarka, mivel a viselője egy régi biciklibaleset maradandó következményeként enyhén sántított, igencsak elkopott.

Soha nem derült ki, hol járt. Senki sem kérdezett rá nála. Soha senki nem nagyon tett fel neki kérdéseket.

Nekem is csak aznap, a győzelem napján mesélte az anyám, hogy Colette-tel ez nem először fordul elő, időnként eltűnik valahová, de aztán mindig hazamegy. Úgy beszélt róla, mint valami kutyáról, amelyik ki-kiszökik a kerítésen, de amikor megéhezik, csak hazadugja az orrát.

3

2010. október 21.

Úgy felhívnám! Fel kell hívnom, szükségem van rá. Elképzelem, mit mondanék neki. Elképzelem, mit válaszolna. Ahogy felveszi.

– Pierre?

– Tessék!

– Te vagy az, Pierre?

– Igen. Én vagyok.

Elképzelem a hangját, az ideges, türelmetlen hanglejtését. Mindig úgy szólt bele a telefonba, mint aki épp indulni készül otthonról. Már a kabátjába is belebújt. Már az ajtóból fordult vissza, hogy felvegye. És csak azért veszi fel, hogy gyorsan lerázza a telefonálót.

– Itt Agnès.

Hogyan reagálna? Nem hagynék neki időt, hogy visszakérdezzen: „Agnès?”, vagy egyszerűen megállapítsa: „Agnès”. Vagy hogy azt mondja: „Miért hívsz? Valami baj van?”

– Képzeld, az előbb hívtak a zsaruk Gueugnonból. Találtak egy halott nőt, és váltig állítják, hogy Colette az.

Nem. A váltigot nem mondanám. Nem is használom ezt a szót. Ő erre azt felelné:

– Colette már rég meghalt… Te ittál? Ittál, vagy mi van?

Én meg visszavágnék:

– Az jól is jönne neked, mi? Akkor te meg az a hülye tyúk végre kérvényezhetnétek a kizárólagos felügyeletet Ana felett.

És rácsapnám a kagylót.

Soha az életben nem mondtam senkire, hogy „hülye tyúk”. Hamarabb „kurvázok” vagy „picsázok” le bárkit, amikor kiborulok. Melyikünk csapná le előbb? Melyik résznél mérgesedne el a beszélgetés?

Három éve nem hívtam fel, nem hallottam a hangját, de ez most vis maior. Colette megint meghalt. Ilyesmit persze nem szoktunk mondani. Kétszer nem lehet meghalni.

Kezdetben, a vég kezdetén a bébiszitter, Cornélia vitte el hozzá, helyesebben hozzájuk a közös gyerekünket, és ő is hozta haza. A közös gyerekünk ma már tizenöt éves. Egyedül is tud jönni-menni. Metrózik, vagy ha már túl későre jár, beszáll egy taxiba.

Nem az utolsó filmem produkálta a legnagyobb nézőszámot. Pedig az kapta a leglelkesebb kritikákat. És azt vették meg a legtöbb országban.

Miért jutott ez most eszembe? Olyan kényelmesen elvoltam ebben a tetszhalott állapotban. Jó ideje nem csinálok semmit. A jogdíjaimból eltengődöm, kéthetente jön az utalás, erre most kirángatnak a meleg takaró alól, és vehetek magamnak egy vonatjegyet, meg foglalhatok szobát egy világvégi burgundiai városkában. Mert azonosítanom kell egy halott öregasszonyt, akit jó eséllyel nem is ismerek.

Az utolsó film, amit rendeztem, egy nagy szerelemről szólt. Akkor még bőven volt miből ihletet merítenem.

4

Colette, apám nővére egyedül élt, nem volt gyereke. Attól a naptól fogva, hogy az öccse meghalt, gyászba borult. A gyász mindenre rátelepedett körülötte. Az egész szűkös kis életére. A satnya kis testére, az arcára, ami annyira lesoványodott, hogy a szeme feltűnően nagynak tűnt benne, a cipészműhelyére, az ágyára, a levegőre, amit beszívott. Soha nem tudta elfogadni az apám halálát. Ezen nincs mit elfogadni – mondogatta, és még a gondolatot is elhessentette egy kézlegyintéssel.

Tizenhét éves koromig szinte alig beszélt velem. Időnként eltársalgott a szomszédokkal, a környékbeli boltosokkal, az ügyfeleivel, a focistákkal, akik úgy tisztelték, ahogy az olaszok a Szűzanyát. De velem nem. Velem szemben mintha némasági fogadalmat tett volna.

Gyerekkoromban elbújhattam volna a műhelybe vezető ajtó mögött, ha mást is akartam hallani tőle, mint azt, hogy „Jól aludtál? Éhes vagy? Nem vagy szomjas? Ezt már nem eszed meg? Meleged van? Jó éjszakát…” Mert felém csak ennyi közlendője volt, a megfelelő kérdés a nap megfelelő szakában, menetrendszerűen mindig ugyanakkor.

De soha nem bújtam el. Nem érdekelt. Azt gondoltam, nincs nekem mit mondania, nem tud velem mit kezdeni. Utáltam a nyári szünidőt, a házát, a háza szagát. A padlót, a bútorokat, a keskeny ablakokat, a naftalintól bűzlő szobát, ahol aludtam.

Tízévesen az volt az egyik kedvenc időtöltésem, hogy színes magazinokból képeket vágtam ki, és nagy kockás füzetekbe ragasztgattam be őket, fotókat olyan fiatal lányokról, akikre hasonlítani szerettem volna, ugyanolyan frizuráról, ugyanolyan szájról, ugyanolyan kék moherpulcsiról álmodoztam, mint amilyen nekik volt. Hogyan is érdekelhetett volna egy középkorú nő, aki soha életében nem sminkelte magát, és úgy általában nem foglalkozott a külsejével? Colette az a fajta nő volt, akire azt szokták mondani, hogy ha egy kicsit odafigyelne magára, még akár csinos is lehetne. De minden ruha lógott rajta. Mintha direkt rossz méretet vett volna, szándékosan nyúlt volna mellé a boltban, hogy az öltözéke mögé rejtőzhessen.

Hogy a gueugnoni kereskedőknek is legyen dolga, a szünidő végén kaptam tőle három biankó csekket. Egyet a Shoppingban, egyet a Causard-nál költhettem el bármilyen ruhaneműre, a harmadik pedig egy szép pár cipőre szólt Bresciani asszony cipőboltjába. Cipőben a szép a nagynénémnek azt jelentette, kiváló minőségű. Amit rendesen meg kell fizetni. Kizárólag színtiszta bőr jöhetett szóba, ha törte a lábam, ha nem.

Augusztus végén aztán mindig rázendített ugyanarra a szólamra, rutinszerűen:

– Nesze, aztán öltözz föl nekem rendesen az iskolakezdésre!

5

Három évvel ezelőtt, amikor Colette álmában meghalt, még Los Angelesben éltem. És most másodszor is ugyanúgy végezte. Akkor nem utaztam haza a temetésére. Tizenöt óra repülés.

– Nem éri meg – beszélt le Louis Berthéol, Gueugnon egykori pékmestere, aki szoros barátságban volt a nagynénémmel.

Louis elintézett mindent. Én pedig küldtem neki egy csekket a temetés költségeire. Pont úgy, ahogy a nagynéném is csinálta velem, amikor iskolakezdés előtt „felöltöztetett”. Még kitöltenem sem kellett semmit. A gyászszertartást 2007. augusztus 13-án tartották.

Amikor legközelebb Gueugnonba látogattam, Louis egy nagy kartondobozzal várt, benne egy halom családi fotóval, a fociklub zászlójával és néhány szurkolói sállal. A ruhákat odaadta egy helyi segélyszervezetnek.

Kisétáltam a temetőbe. Január eleje volt. Csípős hideg. Addig keresgéltem a sírt, amíg a 7-es parcellában meg nem találtam. Nem volt rajta virág, sem koszorú, sem tábla, talán ő rendelkezett így, megbeszélte Louis-val. Csak egy pár cipő árválkodott a szürke márványlapon. Egy sötétkék bőrcipő, kerek orrú, amilyeneket a Kickers is gyárt. Kíváncsiságból megnéztem a méretet, 37-es. A nagynénémnek 36-os lába volt. Megkérdeztem Louis-t, hogy ki tette oda azt a cipőt, de nem tudta megmondani.

2007-ben már negyedik éve az Egyesült Államokban éltem. Ez alatt a négy év alatt minden egyes kedden telefonáltam Colette-nek. Miért pont kedden? Fogalmam sincs. Bizonyos szokások csak úgy kialakulnak, már nem is emlékszünk, hogyan. Minden egyes alkalommal precízen végigvettük ugyanazokat a témákat, megbeszéltük az időjárást, az egészségi állapotunkat, a cipők minőségét, hogy egyre gyatrább, mert szegény szerencsétlenekkel gyártatják őket sorozatban, és csak úgy néz ki, mintha meg lennének varrva. Aztán a nagynéném beszámolt a focicsapatról, hogy éppen hol áll a tabellán, ami persze engem cseppet sem hozott lázba. Hogy melyik játékos hova igazolt át, melyikük ígéretes, melyik dorbézol túl sokat, melyikben van kurázsi, melyik nem ér egy fabatkát sem. Hogy a régiek közül ki halt meg, és hogy az egyik vezérszurkolónak fia született. És a beszélgetést mindig ugyanazokkal az óvatosan tapogatózó kérdésekkel zárta: „És jól megy a munka? Min dolgozol mostanság? Lesz új filmed? És Ana? És Pierre? Ők jól vannak? Nem túl nagy neked az az ország?” Én meg rendre azt feleltem: „Velünk minden rendben.” Elköszönéskor egyszer sem hangzott el egy „ölellek” vagy egy „puszi”. Nem hiszem, hogy valaha kiejtett volna ilyesmit a száján. Csak annyit mondott, hogy „akkor hamarosan beszélünk”. Mire én, hogy „jövő kedden hívlak”. Ha jól emlékszem, egy idő után azt is hozzátettem, hogy „vigyázz magadra”. Vagy valami hasonlót.

6

Hôtel Monge. Hármas szoba. Az ágyon a Rampin százados telefonhívása után sietve összepakolt utazótáska. Régen ez volt a Belvárosi Szálló, azóta teljesen felújították, és átnevezték. Az éttermébe sokat jártam gyerekkoromban. Minden karácsonyestét itt töltöttünk a szüleimmel és Colette-tel. És időnként a futballklub vezetőségével is itt ebédeltünk, de hogy pontosan kikkel, arra már nem emlékszem. Beállítottak a cipészműhelybe, illatoztak, mint a szagos müge, és azt mondták:

– Septembre asszony, ma Georges-nál ebédelünk, tartson velünk, legyen a vendégünk!

Georges, azaz Georges Vezant a hely egykori tulajdonosa, egyben főszakácsa volt. Elképesztően jól főzött. Még ma is összefut tőle a nyál a számban.

Amikor kapott egy ilyen meghívást, a nagynéném azonnal letette a kezéből a cipőt, amin épp dolgozott. Aztán engem is gyorsan összeszedett onnan, ahol épp voltam, legtöbbször a Templom téren görkorcsolyáztam izzadtan, lehorzsolt térddel. Hazavitt, hogy mossam meg az arcomat, fésülködjek meg, és mentünk ebédelni. Nekem azok ünnepnapnak számítottak. Ragyogó hófehér terítők, kristálypoharak, tejszínes mártásban tálalt húsok, vajban futtatott apró krumpli, frissensültek, nyersen pácolt sonka, burgundi csiga. A nagynéném meg megilletődötten a tányérja fölé hajolva csendben majszolta a krumplipüréjét, amihez Georges külön neki készített valami szószt. Ugyanakkor büszke is volt, amiért azok a férfiak meghívták maguk közé, és úgy tekintenek rá, mint akinek fontos szerepe van a klub életében.

Később a szállodát és vele együtt az éttermet is Leslie vette át, egy tűzrőlpattant, alacsony, barna hajú nő, aki az angyalokkal parolázik, és mindenféle fájdalomra tud valami gyógyírt. Ma épp nincs itt. Kár. Ha itt lenne, megkértem volna, hogy lépjen kapcsolatba a három éve halott nagynénémmel, és győzze meg, hogy áruljon el valamit arról az asszonyról, aki mindeddig a Fredins utcában lakott. Arról, akinél ott volt Colette személyi igazolványa, az utolsó kívánsága és a párizsi telefonszámom. Egy olyan szám, amit csak a nagynéném halála után kaptam.

Tegnap óta próbálom elérni Louis Berthéolt, de nem veszi fel a telefont. Amikor megérkeztem Gueugnonba, megkértem a taxist, hogy hajtson el a háza előtt. Zárva voltak az ablaktáblák.

Pontban délután kettőkor van jelenésem, hogy azonosítsam a holttestet. Rampin azt mondta, felvesz a szállodában. Addig még van két órám. Úgyhogy elsétálok a ház felé, ahol a holttestet megtalálták. És közben teszek egy kis kitérőt a Pasteur utca, a cipészműhely felé. A nagynéném első halála után egy házaspár vette át az üzletet.

Colette-nek nem volt semmije, az üzletet és mellette a házat is csak bérelte. Szimbolikus összeget fizetett érte Louis-nak. „Csekélység”, mondogatta néha, amikor a cipőkhöz és a foltozásra váró táskákhoz beszélt. A pénzt egy vaskazettában gyűjtötte. Emlékszem, ahogy kisimítgatta a bankjegyeket a tenyerével. Egyszer az egyik szomszédja megsúgta nekem, hogy Gueugnonban az a szóbeszéd járja, hogy a nagynénémnek jól ki van tömve a párnacihája. Amire, mintha értettem volna, mire céloz, azt feleltem, „az biztos”. Amint hazaértem, titokban megtapogattam a nagypárnáját, de nem volt semmi különös a huzat alatt. A halála után Louis azt mondta, nyomát sem találták annak, hogy lettek volna titkos tartalékai. A bankszámláján maradt vagy kétszáz euró, semmi több. Amit nyilván felajánlottam Louis-nak, hogy tartsa meg cserébe a rengeteg szívességért. Louis erre azt felelte:

– Nem tettem én semmilyen szívességet, inkább szerencsésnek érzem magam, hogy a nagynénéd barátja lehettem.

– Értem, de attól még tartsd meg azt a pénzt, kérlek.

Az utca felőli rész mit sem változott. Csak a tábla hiányzik az ajtóról: Futballmérkőzés miatt zárva. Minden második szombaton kint lógott, amikor a csapat nem este, hanem napközben játszott.

Az új tulajdonosok lecserélték a cégért modernebbre. És eltüntették a kő virágtartókat, amikbe Colette muskátlit ültetett, hogy a legyeket távol tartsa, meg mert szerette, ha takaros a portája. Minden más ugyanolyan. Az udvaron a fehér murva. A „szolgálati” lakás és a bejárathoz vezető pár lépcső. Száz méterre az általános iskola. Az udvaron gyerekek hangoskodnak. Hányszor, de hányszor álldogáltam a kerítésénél, és próbáltam elképzelni, milyen lehet, amikor tele van gyerekekkel! Mindig csak üresen láttam. Holtszezonban.

Dél van. Megszólal a sziréna, az egész városban hallani a hangját. Egy évszázada jelzi, amikor a Vasműben véget ér a munka. A dolgozók két irányban hagyhatják el a gyártelepet, a híd felé vagy a főbejáraton. Gyerekkoromban megbabonázva néztem a híd lábától, ahogy a csorda nekilódul; amint a sorompók felnyíltak, ki biciklire, ki motorra pattant, ki gyalog indult az autójához, amit hajnalban az Arroux, a Gueugnont átszelő folyó partján hagyott valahol. Munkások, főnökök, szerelők, művezetők, irodisták, ellenőrök. 1945. május 8-án, Németország kapitulációjának napján a sziréna negyedórán keresztül egyfolytában vijjogott.

Csak pár perc séta, és már ott is vagyok a Fredins utca 19. előtt. Útközben szomorúan konstatáltam, hogy a belvárosból eltűntek a csinos kirakatok, a régi üzletek helyére bankok, biztosítótársaságok, optikusok vagy orvosi laboratóriumok költöztek be. Már csak alig néhány helyi kereskedő maradt talpon.

Az udvarba nem jutok be, vaskos, kulcsra zárt fakapu állja az utamat, belátni sem lehet rajta, a nagyjából háromszáz négyzetméteres telket pedig sűrű fagyalsövény veszi körül. Nekifeszülök a kapunak, próbálom elfordítani a kilincs gombját, de nem enged. Ahogy hátrálok pár lépést, előtűnnek a tető betoncserepei. Nincs postaláda. Semmivel sem vagyok beljebb. Kiráz a hideg, mintha hirtelen felszökött volna a lázam.

Tartalom

Első rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

Második rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

Köszönetnyilvánítás

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Bíró Péter

Kézirat-előkészítő Bétéri Nóra

Korrektor Hernád Imre

Tördelőszerkesztő Erdős Krisztina

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 144 2

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Courier Prime – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Figtree – SIL Open Font License

Libertinus Serif – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 3 – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Parisienne – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License