Jón Kalman
Stefánsson

Menny és pokol
trilógia

részlet

jelenkor

Fordította és a jegyzeteket írta
Egyed Veronika

A fordítás az alábbi kiadások alapján készült:
Himnaríki og helvíti, Bjartur, Reykjavík, 2007
Harmur englanna, Bjartur, Reykjavík, 2009
Hjarta mannsins, Bjartur, Reykjavík, 2011

A könyv fordítását támogatta:

Copyright © Jón Kalman Stefánsson, 2007, 2009, 2011
Published by agreement with Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen
Hungarian translation © 2019, Egyed Veronika
Magyar kiadás © 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Tillai Tamás
Borítókép © Daniel Viñé Garcia/Getty Images

Negyedik kiadás
ISBN 978 963 518 429 3

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Nádor Zsófia
Szerkesztette Dunajcsik Mátyás
A szöveget gondozta Török Tünde
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A trilógiát (Menny és pokol,
Az angyalok bánata és Az ember szíve)
két nővérnek, Bergljót K. Þráinsdóttirnak (1938-1969)
és Jóhanna Þráinsdóttirnak (1940-2005) ajánlom.
És María Karen Sigurðardóttirnak.

Majdnem sötétség vagyunk

A hegyek hatalmához nem ér fel se élet, se halál, se a földnyelven egymáshoz bújó házak, amikben élünk. Egy tál fenekén lakunk, a nap csak telik, és ahogy esteledik, a tálat lassan megtölti a sötétség, és kigyúlnak a csillagok. Örökké ott pislognak fölöttünk, mintha fontos üzenetük lenne a számunkra, de miféle üzenet az, és kitől jön? Mit akarnak tőlünk, vagy még inkább: mit akarunk mi tőlük?

Bennünk mostanában kevés dolog emlékeztet a fényre. A sötétséghez sokkal közelebb állunk, majdnem sötétség vagyunk mi magunk is, és az egyetlen, ami megmaradt nekünk, az emlékeink, meg a remény, de az is fakó már, halványodik, s nemsokára olyan lesz, mint egy kihunyt csillag, fekete sziklakő. De azért mi is tudunk ezt-azt az életről és a halálról, és tudunk még mesélni is: azért vagyunk itt, hogy elragadjunk téged magunkkal, és felkavarjuk a sors örvényeit.

Azokról fogunk mesélni, akik a mi időnkben, több mint száz évvel ezelőtt éltek itt, és akik számodra megdőlt fejfákra és repedt sírkövekre rótt nevek csupán. Életek és emlékek, melyeket az idő könyörtelen törvénye elpusztított. Ezen akarunk változtatni. Szavaink olyanok, akár afféle mentőcsapat, mely soha véget nem érő küldetése során elmúlt eseményeket és kihunyt életeket ment a feledés fekete lyukának mélyéről. Ez sem kis feladat, és útközben akár még valamiféle választ is találhatnának, amivel minket is kimenekíthetnének innen, mielőtt nem késő. De egyelőre érjük be annyival, hogy a szavainkat küldjük el hozzád: ezt a tévelygő, szétszóratott mentőcsapatot, mely még abban sem biztos, pontosan miben is áll a küldetése; az iránytűi mind elromlottak, térképei rongyosak vagy rég elavultak – fogadd őket mégis jó szívvel. Aztán majd meglátjuk, mi lesz.

A fiú, a tenger és
az Elveszett Paradicsom

I

Ez persze azokban az időkben történt, amikor még éltünk. Március volt, hótól fehérlett a világ, de azért nem volt teljesen fehér; itt soha nem lesz minden teljesen fehér, akárhogy is szakad a hó, és még akkor sem lenne az, ha az ég és az óceán összefagyna, a hideg pedig elérne egészen a szív gyökeréig, ahol az álmok laknak, mert a fehér szín ott soha nem győzhet igazán. A hegykoszorú sziklái is ledobják magukról, szénfeketén merednek a tejszínű égre. Sötéten tornyosulnak a fiú és Bárður fölé, amint egyre távolodnak a Községtől, ami nekünk a kezdet és a vég, világunk közepe. A világ közepe pedig nevetséges, de büszke. A két férfi járása könnyű, a lábuk fiatal, lobogó tűz, de most sietniük is kell, hogy megelőzzék a közelgő alkonyt, s ez talán nem is véletlen, hisz az élet állandó versenyfutás a világ sötétségével, az árulással, kegyetlenséggel, gyávasággal; de bármilyen reménytelennek tűnik néha, mi mégis futunk, mert addig is él a remény. Bárður és a fiú is csak meg akarják előzni a sötétséget, az égen közelítő félhomályt, még előtte vissza akarnak érni a telepre, a halásztelepre; néha egymás mellett mennek, így a legjobb; párhuzamos lábnyomaik barátságról tanúskodnak, így nem annyira magányos az élet. Az út viszont gyakran csak egynek elég széles: keskeny ösvény, amely fagyott kígyóként tekergőzik a hóban, s olyankor a fiú kénytelen Bárður cipősarkát nézni; a bőrzsákot, amit hátán cipel, a sötét loboncát, meg a fejét, ami biztosan ül a barátja széles vállain. Néha köves tengerparton baktatnak, vagy veszélyes sziklaösvényeken araszolnak előre, de a legrosszabb a Járhatatlan Út: ott kötél van a sziklához rögzítve, fölöttük égbe szökő hegyorom, alattuk függőleges, halálos meredély, és a tomboló, zöldes örvény, harminc méternyi zuhanás a mélybe; a hegyoldal hatszáz méter magasan tornyosul föléjük, a csúcsát felhők fedik. Az egyik oldalon a tenger, a másikon meredek, égigérő sziklafal; tulajdonképpen ez a mi egész történelmünk. Szegényes napjaink felett talán az elöljáró meg a kereskedő rendelkezik, de életünk fölött csak a hegy és az óceán az úr, ez a kettő a mi sorsunk; így gondoljuk néha, és bizonyára te sem gondolnád másként, ha te is e hegyek alatt ébrednél és merülnél álomba évtizedeken át, ha mellkasod ugyanúgy az óceán lélegzetének ritmusára emelkedne és süllyedne kis lélekvesztőinkkel együtt, mint a miénk. Szép időben aligha van gyönyörűbb az óceánnál, vagy csillagos éjszakákon, mikor a víztükör holdfényt álmodik. De cseppet sem szép az óceán, mikor a hajó fölé tízméteres hullámok emelkednek; olyankor minden másnál jobban gyűlöljük a tengert, mikor a romboló ár átcsap felettünk, vízbe fojt minket, mint az újszülött kutyakölyköt, s akárhogy kapálózunk, akárhogy hívjuk az Istent és Jézust, mégis vízbe veszejt minket, védtelen kutyakölyköket. Olyankor mindenki egyenlő. A becstelenek és a jó emberek, az óriások és a semmirekellők, a boldogok és a boldogtalanok. Néhány kiáltás, pár vad kézmozdulat, aztán mintha soha nem lettünk volna itt; halott testünk a mélybe süllyed, a vér kihűl, az emlékek semmivé foszlanak, s már csak a halak pikkelye súrolja a szájat, amit tegnap valaki még csókolt, a szájat, ami tegnap még mindennél fontosabb szavakat szólt; s már csak a halak verődnek a vállhoz, amin egykor a legkisebb gyerek lovagolt, és a szemek sem látnak többé a tenger fenekén. A tenger dermesztő kék és mindig nyugtalan, lélegző, hatalmas bestia, ami általában elhord minket a hátán, de néha nem, s olyankor meghalunk; nem túl bonyolult történet az emberé.

Ma éjjel biztosan kievezünk, mondja Bárður.

Átaraszoltak már a Járhatatlanon, a kötél nem szakadt el, a hegy nem ölte meg őket kőhullással. Mindketten kinéznek az óceánra, fel az égre, oda, ahonnan a sötétség érkezik: a kékség már nem egészen kék, az éj sugallata már ott a levegőben, a szemközti part már elhomályosult kissé, mintha hátrálna, elsüllyedne a távolban; az a part szinte teljesen fehér, a lenti fövenytől egészen a sziklák felső pereméig, erről is kapta a nevét.

Éppen ideje, felel a fiú Bárðurnek, kicsit kifulladva a gyaloglástól. Két órája indultak el. A Német Pékségben még felhörpintettek egy kávét és ettek süteményt, három helyre is betértek, aztán nehéz léptekkel kitrappoltak a Községből, két óra gyaloglás a mély hóban. A cipőjük átázott, persze, ezekben az években mind vizes lábbal jártuk az országot, majd a halál megszárítja, mondták mindig az öregek, ha valaki panaszkodott, de az öregek néha nem tudnak semmit. A fiú megigazítja a zsákot a vállán, súlyos a holmiktól, amik nélkül nem lehet meglenni, Bárður nem igazít semmit, csak áll és kémlel, nehezen kivehető daltöredéket fütyörészik; egyáltalán nem tűnik fáradtnak, az ördögbe is, szól a fiú, úgy lihegek, mint egy kivénhedt eb, te meg mintha egy lépést sem tettél volna egész nap. Bárður ránéz azzal a barna, mediterrán szemével, és mosolyog. Igen, néhányunknak barna a szeme: a legtávolabbi helyekről is jönnek ide halászhajók, századok óta így megy ez, mert a tenger igazi kincsesbánya. Jönnek Franciaországból, Spanyolországból, néhányan barna szemekkel, amelynek a színét páran itt is hagyják egy-egy asszonynál, aztán elhajóznak, és vagy hazatérnek, vagy a tengerbe fúlnak.

Igen, épp ideje már, helyesel Bárður. Fél hónapja nem eveztek már ki. Először délkeletről jött a viharos szél, eső esett; a talaj foltos és sötét lett ott, ahol kilátszott a hó alól, aztán északira fordult, s napokig csattogtatta fölöttük a szél jeges ostorát. Vihar, eső és hó tizennégy napon át; egy csónak se ment ki, a halat egy időre békén hagyta az ember, lent az óceán csöndes mélyén, ott, ahová semmilyen vihar nem ér el, s az egyedüli emberek, akik lejutnak oda, a vízbe fúltak. Sok mindent lehet mondani a megfulladtakról, de halat, azt biztosan nem fognak, sőt tulajdonképpen semmit sem, esetleg némi holdfényt a víz felszínén. De két hét is eltelt, a hófúvástól néha egyik halászkunyhótól a másikig sem lehetett eljutni, az üvöltő vihar eltörölte a földet, az égtájakat, az eget, a láthatárt, még magát az időt is. Amit javítani kellett, az már rég meg lett javítva, a horgokra zsineget kötöttek, a súlyok madzagját kibogozták, minden csomót kioldottak, csak azt nem, ami a szívet és a gerjedelmeket köti gúzsba. Egy-egy halász a parton kínlódott azzal, hogy kagylót keressen csalinak, néhányan farigcsáltak, a bőrruhákat javítgatták, de a kényszerű szárazföldi szünetekkor így is hosszúak a napok, a végtelenségig nyúlnak néha. A legegyszerűbb kártyázással elütni az időt, egyfolytában csak kártyázni, csak addig állni fel, míg a szükségét elvégzi az ember; kitántorognak a viharba, és a parti kövek közt végzik el dolgukat, bár néhányan lusták, vagy talán hanyagok is, nincs kedvük lemenni a partig, odaszarnak a kunyhók mellé, aztán bejönnek, és mondják a felelősnek: dolgod van, cimbora! Az ő kunyhójukban a fiú a felelős, neki kell a környéket tisztán tartani, mert ő a legfiatalabb, a leggyengébb, birkózásban senkit nem tudott legyőzni, így hát rá maradt a feladat, és így van ez mindig az életben: aki nem elég erős, annak kell feltakarítani a mocskot mások után. Eltelt két hosszú hét, s mikor a vihar végre alábbhagyott, olyan volt, mintha életre kelt volna megint a világ, lám, ott az ég, hát mégis létezik, sőt van láthatár is! Tegnap lenyugodott a szél annyira, hogy a homokos partrészt, ahonnan a csónakokat kilökik a tengerre, megtisztíthatták végre a kövektől; ott robotoltak tizenketten, mindkét kunyhóból: két csónak legénysége cipelte a köveket, amiket a tenger vetett ki a homokra, a kisebbekben el-elbotlottak, véresre marták magukat, hatórás küszködés volt a csúszós fövenyen. Ma reggel nyugati szél támadt, nem túl erős, de ahhoz elég, hogy a hullámzás miatt ne evezhessenek ki nyugat felé; sírni való, szinte megőrjíti az embert a fehérlő, habos barikád látványa, mikor látni, hogy a parttól távolabb a tenger már egészen járható lenne. A bosszúságot csak az enyhíti kicsit, hogy a tőkehal is menekül a nyugati szél elől: egyszerűen továbbáll, ráadásul ez az idő a legalkalmasabb arra, hogy az ember a Községbe menjen. Az emberek csapatostul indultak neki a fő telepről, felbolydult az egész part és a hegyoldal.

Bárður és a fiú néha meg-megpillantanak egy csoportot maguk előtt, és úgy igazítják a lépteiket, hogy a távolság köztük inkább nőjön, mint csökkenjen; ketten vannak, és így a legjobb, a mondanivalójuk nagy része csak rájuk tartozik: költészet, álmok, és mindaz, ami éjszaka ébren tartja az embert.

Most értek csak át a Járhatatlanon. Innen körülbelül félórányira van a telep, az út nagy része a sziklás parton vezet, ahol a tenger néha megpróbál beléjük kapni. Magasan állnak a part oldalában, igyekeznek elodázni a leereszkedést, kémlelik a tíz kilométernyi jégkék tengert, amely szinte türelmetlenül hánykolódik a fjordban, nézik a szemközti, fehér partot. A hó onnan sohasem tűnik el egészen, a legmelegebb nyár sem képes teljesen elolvasztani, mégis laknak ott mindenhol, a legkisebb öblökben is. Ahol egyáltalán lehetséges kievezni a tengerre, ott mindig áll tanya, nyár derekán legelők zöld gallérja veszi körül, sápadtzöld hangás fut fel a domboldalakra, a fűben sárga pitypangok gyúlnak, de még távolabb, északkeletre további hegyek szabdalják a szürke téli eget: az ott Hornstrandir, ott a világ vége. Bárður leveti a zsákját, elővesz egy pálinkásüveget, mindketten nagyot kortyolnak belőle. Bárður sóhajt, balra tekint, a messzeségbe, ahol az óceán mély és sötét, de most mégsem a világ végére és az örök fagyra gondol, hanem egy hosszú, barna hajzuhatagra, ahogyan a szél egy arc elé fújta még januárban, hogy aztán a földkerekség legdrágább keze elsimítsa onnan; Sigríður a neve, és Bárðurben megreszket valami, ha magában kiejti ezt a nevet. A fiú a szemével követi a barátja tekintetét, sóhajt ő is. Szeretne elérni valamit ebben az életben, nyelveket tanulni, világot látni, ezer könyvet elolvasni, eljutni a dolgok lényegéig, bármi is legyen az; igen, ki akarja deríteni, hogy van-e a dolgoknak lényege egyáltalán, ám egy-egy fárasztó halászútról hazatérve néha nehezére esik a gondolkodás és az olvasás; mikor átázva reszket egy-egy tizenkét órás mezei robot után, olyankor a gondolatok annyira súlyosak, hogy alig bírja el őket, s ilyenkor bizony nagyon messze kerül tőle a dolgok lényege.

Süvít a nyugati szél, és a fejük fölött lassan bealkonyul.

Az ördögbe is, bukik ki a fiúból, ahogy ott áll, a gondolataival magára maradva, mert Bárður már elindult lefelé a lejtőn; a szél fúj, a tenger háborog, Bárður esze csak a barna hajzuhatagon jár, a forró nevetésen, a nagy szemeken, amelyek kékebbek, mint a tiszta ég egy júniusi éjszakán. Végül leérnek a partra. Nagy sziklák között bukdácsolnak, a délután egyre inkább sötétbe hajlik, köréjük gyűlik; az utolsó percekben már valósággal sietnek, s épp a sötétség leszállta előtt érik el a kunyhót.

A két halászkunyhó viszonylag új, padlás is van bennük, közel állnak a kikötőhelyhez, ahol két halászcsónak hever a part homokján lefordítva, lekötözve. Közvetlenül a kunyhók előtt nagy, éles peremű szikla nyúlik a tengerbe, ami a kikötést megkönnyíti ugyan, de eltakarja a fő telepet, ami félórányira van tőlük, harminc-negyven házzal: a felük nagyjából olyan új, mint az övék, padlásszobával, de sok kunyhó régi, egyszintes, ahol a halászok ugyanott alszanak és esznek, mint ahol a csalit kötözik. Harminc-negyven ház, talán ötven is, nem tudjuk pontosan felidézni, mert annyi minden merül feledésbe, és az emlékek idővel alakjukat vesztik; lassanként mi is megtanultuk, hogy az emlékeink helyett a megérzéseinkben bízzunk.

Ördög vigye, mindenhol csak hirdetések, mordul fel Bárður. Már a kunyhóban ülnek, fent a szobában, az ágyon. Négy ágy van a hat férfinak és a házvezetőnőnek, az asszonynak, aki az ételről, a kályha tüzéről meg a tisztaságról gondoskodik. Bárður és a fiú fejtől és lábtól alszanak, a lábujjaiddal alszom, mondja néha a fiú, elég elfordítania a fejét, és szeme előtt ott a barátja gyapjúzoknija. Bárður lába nagy, most maga alá húzta, morgolódik, csak hirdetések; az újságról beszél, amit a Községben adnak ki hetente: négy oldal, amiből az utolsó mindig a hirdetéseknek van fenntartva. Bárður leteszi az újságot, és kipakolják a zsákokból mindazt, ami élhetővé teszi az életet, feltéve, ha az ő esetükben nem számoljuk a vörös ajkakat, az álmokat és selymes hajtincseket. A vörös ajkakat és az álmokat azonban nem lehet zsákba tenni és magunkkal vinni a halászkunyhóba, és meg sem lehet venni, pedig a Községben öt üzlet is van, és az áruválaszték a legjobb időkben, nyár derekán szinte szédítő. A legfontosabb dolgokat talán soha nem lehet megvásárolni, nem, hát persze hogy nem, sajnos, vagy inkább szerencsére. Most, hogy a két zsákot kiürítették, a tartalmuk az ágyon hever. Három napilap, amiből kettőt Reykjavíkban adnak ki, kávé, kandiscukor, rozskenyér, péksütemény a Német Pékségből, két könyv a vén, vak kapitány könyvtárából, a Niels Juul, Dánia legnagyobb tengeri hőse meg Milton Elveszett Paradicsoma Jón Þorláksson1 fordításában, és még további kettő, amit egymással egyetértésben vettek meg Sigurður doktor patikájában: a Brúniri Eiríkur utazásai és Jón Ólafsson angol nyelvkönyve. Sigurður egy fedél alatt árul gyógyszert és könyvet, a könyvek úgy illatoznak az orvosságtól, hogy már csak a szagtól rögtön kigyógyul az ember minden nyavalyából; nem mondhatja senki, hogy az olvasás nem egészséges. Hát ez meg mire jó nektek, kérdezi Andrea, a házvezetőnő, ahogy felveszi a nyelvkönyvet, és lapozni kezdi. Arra, hogy angolul is el tudjuk mondani, hogy szeretlek, hogy vágyom rád, felel Bárður. Az ám okos dolog, mondja Andrea, és letelepszik a könyvvel. A fiú három üveg kínaelixírt is hozott: egyet magának, egyet Andreának, a harmadikat pedig Árninak, aki még nem érkezett vissza, ahogy Einar és Gvendur sem; a napot az üzletek közötti lófrálással és csevegéssel akarták tölteni, ezt hívták boltozásnak. Pétur, a kapitány viszont egész nap a kunyhóban maradt, kitisztította a bőr munkaruháját, bekente friss rájaolajjal, megjavította a cipőjét, sőt még a sózókunyhóba is kiruccantak Andreával; vitorlavászonnal terítették le a folyamatosan emelkedő sózotthal-kupacot, ami már olyan magasra nőtt, hogy Péturnek le se kell hajolnia közben. Húsz éve házasok, a bőrruha most odalent függ, a halászszerszámok között, a szaga erőteljes, de mire hajnalban elindulnak, puha lesz, és könnyen kezelhető. Pétur szereti a tisztaságot, akárcsak a bátyja, Guðmundur, aki a másik csónak kapitánya; a két kunyhó között tíz méter sincs, de a két testvér soha nem beszél egymással, már egy bő évtizede; úgy tűnik, senki sem tudja, miért.

Andrea leteszi a könyvet, és megy, hogy a kályhán kávét melegítsen. Ma reggelre már szinte teljesen kifogytak a kávéból, belegondolni is rossz, de most még kávéillat tölti meg a padlásszobát: lekúszik a földszintre, elfojtja a szerszámok meg a piszkosabb halászruhák szagát. A padlón felnyílik a csapóajtó, Pétur fekete haja bukkan fel benne: fekete szakálla és kissé ferde vágású szeme van, az arca, mint a cserzett bőr; úgy mászik fel, akár a Sátán a pokolból, fel, a kávémennyországba, az arca szinte derűs, hihetetlen dolgokra képes a kávé. Pétur legelőször nyolcéves korában mosolyodott el, mesélte egyszer Bárður, második alkalommal pedig akkor, mikor Andreát először meglátta; mi pedig azóta is a harmadikra várunk, fejezte be a fiú a mondatát. A csapóajtó ismét nyílik, az ördög nem jár egyedül, morogja a fiú, és a tér szinte beszűkül, ahogy Gvendur is megérkezik teljes valójában; a válla olyan széles, hogy nincs az a nő, aki teljesen át tudná ölelni. A sarkában pedig Einar is ott van: feleakkora, mint a másik, vékony, de furcsa, hogy mennyi erő van benne; érthetetlen, hogy ez a satnya test honnan nyeri azt a rengeteg erőt, talán az indulataiból, mert a fekete szeme szinte még álmában is szikrákat szór. Hát itt vagytok, szólal meg Andrea, és megtölti a bögréjüket. Úgy ám, morog Pétur, ti meg az egész napot azzal töltöttétek, hogy elfecsegjétek minden eszeteket. Nem kell nekik ahhoz egy egész nap, veti közbe a fiú. Andrea kezében megreszketnek a bögrék, ahogy elfojtja a kuncogását. Einar az öklével fenyegeti a fiút, sziszeg valamit, de a beszédének csak a felét érteni: néhány foga hiányzik, a sötét szakálla tiszteletet ébreszt, félig eltakarja a száját, kusza, ritkás haja pedig szinte teljesen szürke; de végül aztán csak megisszák a kávét. Mindenki a maga fekhelyén ül, kint alkonyodik. Andrea feltekeri a lámpát, kitekint mindkét padlásablakon, az egyik hegyet mutat, a másik eget és óceánt, ezek fogják keretbe a létezésünket; sokáig nem is hallatszik más, mint a tenger zaja és elégedett kávészürcsölés. Gvendur és Einar egymás mellett üldögélnek, az egyik újságot osztották fel maguk között, Andrea az angol könyvet nézegeti, és próbálja új nyelvvel gazdagítani az életét. Pétur egyszerűen maga elé bámul, a fiú és Bárður pedig egy-egy újságot olvasnak; már csak Árni hiányzik. Még tegnapelőtt hazament, mikor végeztek a part megtisztításával. Átverekedte magát az északról lecsapó hózivataron, fagyon és hófúváson: szinte a saját orráig nem látott, de mégis megtalálta az utat, pedig hat órába is beletelik, mire hazaér a tanyára; fiatal még, hívja az asszony, mondta Andrea, mire Einar hirtelen felfortyant, hogyne, csak a farka után megy. Tudom, hogy nem hiszed, sőt elképzelni sem tudod, felelte Andrea Einarnak, ám közben félig az urára nézve, de tényleg van olyan férfi, aki több a puszta izomnál, és nem csak a hal érdekli, meg az asszonyok lábaköze.

Andrea talán tudott a levélről, amit Árni az inge alatt vitt magával. A fiú írta neki; nem először fordult elő, hogy Árni megkérte, írjon levelet a nevében a feleségének, Sesseljának. Mindig akkor olvassa el, mikor egymás mellett fekszünk, és már mindenki más alszik, mondta Árni egyszer, és sokszor elolvassa, amíg távol vagyok. „Hiányzol”, írta a fiú, „hiányzol, mikor felébredek, mikor megragadom az evezőt, hiányzol, mikor a csalival bíbelődöm, mikor a halat pucolom, hiányzik a gyerekek nevetése, meg amikor olyasmit kérdeznek, amire nem tudok válaszolni, de te biztosan igen; hiányzik az ajkad, a melled, hiányzik az öled” – na nem, ezt nem írhatod bele, szólalt meg Árni, aki a fiú válla fölött nézte a betűket. Nem írhatom azt, hogy „hiányzik az öled”? Árni megrázta a fejét. De hát csak azt próbálom meg leírni, amit gondolsz, ahogy máskor is, és hiányzik az öle, hát nem? Ahhoz neked semmi közöd, különben is, én soha nem használnám ezt a szót, hogy az öled. Akkor milyen szót használsz? Milyen szót, hát azt mondom… na nem, az ördögbe, az nem tartozik rád! És a fiú kénytelen volt áthúzni, hogy az öled; helyette azt írta, az illatod. De közben azt gondolta, lehet, hogy Sesselja kíváncsi lesz, mit húztam át, hiszen tudja, hogy én írom Árni leveleit, kibetűzi, és amikor végre sikerül elolvasnia, majd rám gondol. A fiú az ágyon ül, az újságot böngészi, és próbálja elűzni a gondolatot: ahogy Sesselja mégis elolvassa ezt a meleg, puha, lágy, tiltott szót. Kibetűzi, kiolvassa, maga elé suttogja, miközben enyhe áram fut végig rajta, és rám gondol. Nyel egyet, próbál az újságra koncentrálni, parlamenti képviselőkről olvas, Gísliről, a Község iskolájának igazgatójáról, aki italozás miatt három napja nem tud bemenni az iskolába; oly sok terhet cipel az ember, szegénynek az ivás mellett még tanítania is kell; Émile Zola pedig új regényt adott ki, az első három héten százezer példányt adtak el. A fiú feltekint egy percre, és próbál elképzelni százezer embert, amint ugyanazt a könyvet olvassák; szinte lehetetlen ilyen tömeget elképzelni, különösen akkor, ha az ember itt él, közel az Északi-sarkhoz. Töprengve néz maga elé, gyorsan belepillant az újságba, de azon kapja magát, hogy megint Sesselján jár az esze, ahogy kibetűzi, amit áthúzott, ahogy őrá gondol, aztán a tekintetével gyorsan elkap valamit egy cikkből, és azt olvassa: a Faxaflói öbölben hat ember fulladt meg. Akranesből Reykjavíkba tartottak egy hatevezős csónakkal.

A Faxaflói igen széles öböl.

Mennyire széles?

Annyira, hogy az élet nem jut át rajta.

Aztán beesteledik.

Főtt halat esznek, halmájjal.

Einar és Gvendur kitárgyalják, mi újság a halásztelepen, a harminc-negyven házikóban, amik ott állnak egymáshoz bújva a széles homokpart fölötti, kavicsos meredélyen. Einar beszél, Gvendur csak mordul egyet néha-néha, és felnevet, ha úgy érzi, odaillő. Negyven ház, négy-ötszáz ember, hatalmas tömeg ez. Birkóztunk, mondja Einar, ujjat húztunk, mondja, az ördögbe is, az egyikük beteg, valami pokoli belső nyavalya, aligha éli meg a tavaszt, ez a másik iszákos, amaz tél végén Amerikába megy. Einar szakálla majdnem olyan sötét, mint Péturé, a mellkasáig ér, sál biztosan nem kell neki, és csak beszél és beszél, egyre mondja, Andrea és Pétur meg hallgatják. Bárður és a fiú az ágyban fekszenek, fejtől-lábtól, és olvasnak; nem is hallják őket, épp csak felnéznek, mikor hallani, hogy hajó fut be a kikötőbe; a Község felé tart, persze norvég, gőzhajó, bálnavadász; dübörögve, nagy robajjal érkezik, mintha a saját sorsát siratná. Az az átkozott kereskedő meg már megint emelte a só árát, jegyzi meg Einar, ahogy eszébe jut a hír, ami mindennél fontosabb, olyannyira, hogy még a Jónasról szóló elbeszélését is hirtelen félbeszakítja, pedig Jónas kilencvenkét versszakot költött az egyik házvezetőnőről, és bár némelyik igen pajzán, de olyan jól vannak megírva, hogy Einar azt mondja, muszáj kétszer is idéznie őket, amin Pétur nevet, de Andrea nem; a férfiak általában fogékonyabbak a világ durvább dolgaira, amelyek hirtelen nyilvánulnak meg, a maguk teljességében, míg a nők azt kedvelik, aminek utána kell járni, ami csak lassan nyílik meg az ember előtt. Emelni a só árát, sopánkodik Pétur. Gazemberek, kiáltja Einar, és az arca elsötétül a haragtól. Akkor már jobban megéri nedvesen eladni nekik a halat, egyenesen a tengerből akár, mondja Pétur elgondolkodva. Igen, szól Andrea, pontosan azt akarják, ezért is emelik az árakat. Pétur maga elé bámul, és érzi, ahogy a bánat lassan átjárja a gondolatait és a lelkét, pedig nem is érti rögtön az okát. Ha nem sózzák többé a halat, akkor nem lesz többé sózotthal-rakás sem kint a műhelyben, és hova menjenek akkor Andreával, gondolja. Miért kell mindennek változnia, olyan igazságtalan ez. Andrea már felállt, kezdi eltakarítani a vacsora maradékait, a fiú felpillant Eiríkur útleírásából, egy pillanatra egymás szemébe néznek, Bárður Milton Elveszett Paradicsomába mélyed, amit Jón Þorláksson fordított réges-régen. A kályha jól befűti az egész padlást, kellemes meleg van. Az ablak előtt sűrűsödik a sötétség, a szél cirógatja a ház gerincét. Gvendur és Einar dohányt rágnak, hümmögnek, az olajlámpa erősen világít, még feketébbé téve a kinti estét; így van ez, minél több a világosság, annál több a sötétség is, ilyen a világ. Pétur föláll, krákog és köp, kiköpi magából a szomorúságot, aztán azt mondja, ha Árni megjön, nekikezdünk a csalinak; aztán elindul lefelé, fából szíjcsatot meg málharudat faragni, mert nem bírja a tétlenséget. Átkozott egy dolog ez, tétlen hevernek a szerszámok és a meglett emberek, és haszontalan könyveket olvasnak, csak pazarolják az időt meg a világítóolajat, mondja, és csak a feje látszik a padló felett. A fiú felnéz Eiríkur írásából a fekete fejre, ami úgy áll ki a padlóból, mintha a pokol követe lenne. Einar bólint, szúrós pillantást vet Bárðurre és a fiúra, feláll, sercent egy vöröset, és követi kapitányát, aki Einarhoz szól, de azért elég hangosan ahhoz, hogy fent is hallják: minden egyre csak hitványabb lesz; és bizonyos értelemben igaza is van, mert mindannyian azért születünk, hogy aztán meghaljunk. Most már csak Árnira várnak, mindjárt itt lesz, Árniban meg lehet bízni.

Igyekeznem kell, szól Árni Sesseljához.

Ne hagyd, hogy elnyeljen a tenger, kérleli Sesselja. Árni nevet, a csizmájára csapva felel, tán megőrültél, asszony, nem fulladok én meg, míg amerikai csizmában járok!

Fura dolgok ezek.

Árni mostanában száraz lábbal vág át mocsáron, lápon, pocsolyán, patakon, a zoknija nem lesz nedves, kész varázslat az egész. Árni az amerikai csizmát egy éve vette, csakis emiatt ment el a szomszédos fjordba, kivitette magát az egyik nagy hajóhoz, megvette a csizmát, meg csokoládét Sesseljának és a gyerekeknek; a legkisebb sírva is fakadt, miután megette a maga részét, vigasztalhatatlan volt, hogy elfogyott. Ha valami édes, mint a méz, végül mindig elszomorít minket. Az amerikai halászok márciusban vagy áprilisban érkeztek; Grönland mellett halásszák a laposhalat, de itt a telepük, tőlünk élelmet és sót vesznek, és készpénzzel fizetnek érte, ők pedig árulnak puskát, kést, kekszet is, de a gumicsizmájuknak semmi nem ér a nyomába. Egy pár amerikai csizma drágább, mint egy harmonika, az ára felér egy házi cseléd éves bérével: olyan drága, hogy Árninak hónapokig meg kellett tagadnia magától a pálinkát és a dohányt, hogy meg tudja venni. De megérte, állítja Árni, és most csak gázol át a mocsáron, patakon, mégis mindig száraz marad a lába; elszántan trappol lucsokban, hóban, és a lába száraz, mint a tapló: a gumicsizma minden bizonnyal a legjobb dolog, ami az amerikai nagyhatalomtól valaha érkezett, minden mást elhomályosít, így már bizonyára megérted, miért lenne megbocsáthatatlan dolog vízbe fúlni, mikor az ember lábán van. Megbocsáthatatlan felelőtlenség lenne, mondja Árni, majd megcsókolja Sesselját, megcsókolja a gyerekeket, s azok is megcsókolják őt; csókolni és csókolva lenni ezerszer jobb, mint a nyitott, evezős csónakban halászni messze, kint az óceánon. A felesége Árni után néz: kérlek, ne hagyd megfulladni, suttogja, nem akarja, hogy a gyerekek hallják, nem akarja megijeszteni őket, de nem is jó felemelni a hangunkat, mikor ilyen nagy dolgot kérünk. Sesselja visszamegy a házba, megint elolvassa a levelet, megpróbálja kibetűzni, ami át van húzva. A fiú nem volt elégedett valamivel, ennyi az egész, mondta Árni. Sesselja hosszasan próbálkozik, amíg végül sikerül kiolvasnia, mi áll ott. Hát itt vagy végre, mondja Pétur, mert megérkezett a száraz lábú Árni: nekiállhatnak a csalit kötözni, ma éjszaka valószínűleg kieveznek.

Tartalom

Menny és pokol

Majdnem sötétség vagyunk

A fiú, a tenger és "az Elveszett Paradicsom

I

II

III

IV

V

VI

A pokol az, mikor nem tudjuk, élünk-e, vagy meghaltunk

A fiú, a Község és a szentségtelen háromság

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

Az angyalok bánata

Szemünk, akár az esőcseppek

Némelyik szó olyan, mint egy-egy kagyló az időben, s belül talán a te emléked őrzi.

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

A megbékélést nem a halál hozza

Az utazás: Ha az Ördög teremtett valamit ezen a világon a pénzen kívül, akkor az a hófúvás a hegyekben

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

Az ember szíve

Ezek azok a történetek, amiket el kell mesélnünk

Egy réges-régi arab orvosi könyvben az áll, hogy az ember szíve két kamrára oszlik: az egyiket úgy hívják, boldogság, a másikat pedig, hogy kétségbeesés. Vajon melyiknek kellene higgyünk?

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

Az ember égi húrja?

Nem zeng szépen az élet, ez a hatalmas hangszer, s nem is hangolta tisztára az Úr.

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

A létnek ez a nyílt sebe

Mégiscsak lakható hely ez az átkozott világ, amíg te szeretsz.

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

Legjobban a létezés hiányzik

Hol akad meg a halál, ha nem a csókban?

A fordító jegyzetei

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Lato – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0