A mű eredeti címe

To Die For

Copyright © 2024 by Columbus Rose, Ltd.

Hungarian translation © Kajsza Krisztina

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KAJSZA KRISZTINA

Szerkesztette

HORVÁTH ANNAMÁRIA

ISBN 978 615 104 051 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Guinness emlékére, aki a dinamikus kutyaduónk egyik tagja volt.

Tizenhat éven át csak szeretetet adtál nekünk, Guinn.

Sohasem foglak elfelejteni.

1. fejezet

Travis Devine egy taxiban ült, és a kabátja zsebében talált cetlire meredve azon tűnődött, vajon még hány percig élhet.

Pedig azt hitte, hogy aznap este majd megiszik egy csésze méregdrága kávét, felkap egy jó könyvet, és lazít, miután a legutóbbi küldetése többször is majdnem az életébe került.

Az egyenruhát ugyan már nem viselem, de mintha még mindig bevetésen lennék…

Devine épp Maine-ből tért vissza, ahová a legtöbb ember azért jár, hogy horgásszon, túrázzon és élvezze a természetet. Ehelyett olyan emberekbe botlott, akik a temetési szertartást mellőzve szerették volna elásni.

Újra elolvasta a rövid szöveget.

Örülök, hogy összefuthattunk a reptéren, Devine exszázados. Kétszer is sikerült meglógnia előlünk, de ismeri a mondást, a harmadik alkalom az igazi. Legalábbis ezt reméljük. Mindenesetre azt megígérhetem, hogy nemsokára találkozunk.

Öleléssel:

A lány a vonaton

A reptéri taxisofőr, egy ősz szakállú, turbánt viselő szikh, Devine-ra pillantott, és segítőkészen azt mondta:

– Csak tegye a kártyáját vagy a mobilját a leolvasóhoz, és kövesse az utasításokat. Pofonegyszerű.

Devine felnézett rá, hozzáérintette a telefonját a jármű vezető- és utasterét elválasztó műanyag védőlemezre szerelt készülékhez, és megtörtént a tranzakció.

– Sima ügy – mondta a sofőr.

– Persze.

Devine kiszállt a táskájával, a Glockjával és az örökké éber bizalmatlanságával. Pár percig tüzetesen végigpásztázta a környéket; egészen pontosan nem tudta, mit keres, de azt igen, hogy valahol ott van. A nő ott volt valahol. Először a vonaton, amely egy sas sebességével siklott át a svájci Alpokon, majd a farkasordítóan hideg Maine gyilkosan sötét, vidéki országútjain, most pedig itt, egy köpésre Amerika fővárosától.

Úgy tűnik, az a lány a vonaton a megszállottja lett.

Devine besétált a szállodába, ahol már előre lefoglalta magának a szobát, mivel aktuálisan nem volt állandó lakhelye. Sem a foglalkozása, sem a vérmérséklete nem igazán engedte, hogy egy adott helyen gyökeret eresszen. Mivel általában vagy az életére akartak törni, vagy a legkülönfélébb bűncselekményekkel vádolták, nem számított ideális bérlőnek és szomszédnak. Kivéve, ha valakinek bejön, ha a szomszédja vagy a bérlője mesterien lő nagy hatótávolságú távcsöves puskával a konyhaablakból, vagy ha C4 detonátort dug a veranda virágcserepei alá.

Talán abba kéne hagynom a társadalombiztosítási járulék fizetését, mert úgysem jutok el abba a korba, hogy élvezhessem az előnyeit.

Kikerülte a recepciót, és a hátsó ajtóhoz ment. A puccos épületből kilépve balra fordult, és felgyorsította a lépteit. A halálos fenyegetések szinte mindig átírták a terveit – nem akart könnyű célponttá válni. Alapszabály, hogy minél nehezebbé kell tennünk az ellenségünk dolgát.

Annak ellenére, amit a cetlin állítottak, a valóságban már háromszor próbálták eltenni láb alól, beleértve a Genf és Milánó között közlekedő nagysebességű vonaton történt gyilkossági kísérletet is. Ez lenne tehát a negyedik alkalom, ami egyáltalán nem kellemes érzés – nem mintha bármelyik erőszakos halálnem az volna. De ha mégis sikerülne megölniük, akkor az inkább az ő figyelmetlenségének, mint az ellenségei ügyességének lesz betudható, vélte Devine.

Sms-t küldött a főnökének, Emerson Campbellnek, amelyben jelentette a fenyegető üzenetet.

Campbell azonnal válaszolt: „Maradjon ott, ahol van, azonnal magáért megyünk.”

Devine erre azt írta vissza: „Nem, majd én megyek be az irodába. Ha nem sikerülne, akkor sok szerencsét annak, aki majd a helyembe lép. És a virágokra szánt pénzt inkább adják oda a veteránoknak.”

Besétált egy irodaházba, és lifttel felment a tizenötödik emeletre, majd a hatalmas üvegfalon át nézte a lenti nyüzsgést. A harctéren megtanulta, hogy jól át kell gondolni a dolgokat, beleértve az olyan apró részleteket is, amelyek fontosak lehetnek a túlélés szempontjából. De amikor golyók repkednek a fejed körül, és úgy érzed, mintha egy kitörő vulkán lüktető szívében lennél, akkor hiába vagy okos és tapasztalt, minden a vakszerencsén múlik. De ő minél keményebben dolgozott, annál szerencsésebbnek tűnt; talán ez a két dolog párban jár, mással nem nagyon magyarázható.

Devine párokat látott belépni bárokba és éttermekbe; családok vonultak a megszokott helyeik felé; dolgozók siettek az első, a második, a harmadik vagy a sokadik munkahelyükre; téblábolók tébláboltak, miközben füstfelhőket eregettek a cigarettájukból vagy a gyümölcsaromájú e-cigijükből. De egyetlen olyan személyt sem látott, aki arra készült volna, hogy megöljön valakit – sem úgy általában, sem pedig konkrétan őt, Devine-t. Sajnálta, hogy hiába vesztegette az idejét erre a kiruccanásra; egy háborús övezetben ilyen magasságból számos kérdésére választ kapna.

Miközben lefelé tartott a lifttel, a következő lépésén gondolkodott. Félúton már körvonalazódott a fejében egy gondolat. Mire a lift megállt a földszinten, már kidolgozott egy stratégiát, amelynek ötvenszázalékos esélye volt arra, hogy beváljon. De akkor is megpróbálja.

A fülkében állva kinézett a liftajtón, és alkalmazni kezdte a taktikai légzéstechnikát: négyig számolva beszívta a levegőt, négy ütemig benn tartotta, végül ugyanennyi idő alatt fújta ki. Aztán kezdte az egészet elölről. Nem számított arra, hogy ölni fog, vagy hogy őt ölik meg, amint kilép a liftből, de le kellett nyugtatnia az idegeit, és lecsendesíteni az elméjét, hogy aztán taktikai üzemmódba kapcsoljon.

Kilépett a liftből, és arra gondolt, hogy ezek az emberek a megélhetésükért gyilkolnak, ahogy bizonyos szempontból ő is. Csak magáról azt feltételezte, hogy erkölcsileg magasabb szinten áll. De végül is ki tudja? A halott az halott, a túlélők pedig a maguk szemszögéből mesélik el a történetet.

Leintett egy taxit, de aztán egy kézmozdulattal elküldte, mert halkan megkondult benne a vészharang, de talán egyszerűen csak rájött a paranoia. Jobb óvakodni, mint meghalni. Elsétált néhány háztömbnyire, majd egy másik szálloda halljából figyelte, amint egy horpadt karosszériájú ezüst Honda leparkolt az út túloldalán – az Uber taxi lehetett, amit nem sokkal korábban hívott; a sofőr a telefonján talán már a következő fuvart csekkolta.

Miközben tovább figyelt, két férfi tűnt fel a látóterében. Az egyik az utca egyik oldalán sétált, a másik a túloldalán. A kabátjuk alatti kidudorodások azt jelezték, hogy fegyvert viselnek. A derékszíjuk hátsó részén kitüremkedtek az apró jeladók, amelyek segítségével a headsetjükön keresztül komunikálthattak, és így szabad maradt a kezük. Túlságosan is igyekeztek lazának, fesztelennek látszani, és még véletlenül sem pillantottak egymásra. De a fegyvereik, a kommunikációs eszközeik és a mozgásuk összehangoltsága láttán Devine arra a következtetésre jutott, hogy együtt dolgoznak, méghozzá azon, hogy véget vessenek az életének – hacsak nem az Egyesült Államok elnöke érkezik, és ők a titkosszolgálat előretolt csapata. De egyáltalán nem tűntek hivatásos testőröknek – épp ellenkezőleg.

Devine gyanúja beigazolódni látszott, amikor észrevette, hogy egy besötétített ablakú, hatalmas, fekete Lincoln terepjáró siklik be a látóterébe, mint egy, az odújából előbúvó éhes kígyó.

Tudták, hogy Ubert hívtam, és valószínűleg idáig követtek a reptérről. A terepjáró bizonyára azért jött, hogy elvigyen a vonaton látott lányhoz, aki úgy akar tőlem érzékeny búcsút venni, hogy egy golyót röpít a fejembe. De ez nem fog megtörténni. Legalábbis nem most. Most más dolgom van.

A telefonját a szemetesbe dobta, mert most már egyértelmű volt, hogy veszélyt jelentett számára – mintha egy lézeres célkeresztet vetített volna a koponyájára. Nem kapcsolta ki, nem vette ki a SIM-kártyát és nem törte össze, mert nem akarta ezzel az idejét vesztegetni. Úgyis csak arcfelismerő hitelesítéssel és jelszóval lehet hozzájutni a felhőkben tárolt adatokhoz; ezek nélkül a mobilja nem kincsesbánya, hanem csupán egy vacak fémdarab.

Devine egy hátsó ajtón ment ki az épületből. Egy másik méregdrága észak-virginiai szálloda előtt egy régimódi taxiállomást talált, majd beszállt a sor elején álló kocsiba.

Megadta a sofőrnek a címet, és azt mondta:

– Száguldj, mint a villám, haver!

– Nem szeretném, ha megbüntetnének – mondta a férfi, miközben szemügyre vette az utasát a tükörben.

Devine megvillantotta előtte a jelvényét.

– Ne aggódj, nem fognak. Most csak hajts!

A sofőr felismerte a szövetségi hatóság dombornyomott szimbólumát.

– Maga zsaru? – kérdezte.

– Ma igen – felelte Devine.

2. fejezet

Devine éberen figyelt az egész út alatt, amint a fővárosi körgyűrűn száguldottak több ezer más járművel együtt a csúcsforgalomnak nevezett mókuskerékben. A csúcsforgalmi időszak valójában sokkal hosszabbra nyúlt annál, mint amit bármelyik kimerült ingázó valaha is be mert volna vallani. Ez volt az egyik oka annak, hogy Devine nem akart kilenctől ötig tartó irodai munkát vállalni.

Bár ahogy lehajtottak az autópályáról, már nem volt olyan biztos ebben.

Annandale a bevándorlók tulajdonában lévő családi üzletek és éttermek bugyborgó üstje volt; az utcákat belengte a nemzetközi konyhák ételeinek ínycsiklandozó illata. Az US 50-es út olyan volt, mint egy eltömődött ütőér, ami a főváros szíve felé, majd onnan kifelé szállította a fáradt dolgozókat. Nem volt semmi jele, hogy a településen illegális tevékenység folyna.

Pont ez volt az oka annak, hogy Devine Annandale-t választotta bázisául.

Meglepte a sofőrt azzal, hogy készpénzzel fizetett, majd kiszállt, miközben a tekintetével veszély után kutatva végigpásztázta a környéket. A szabadtéri bevásárlóközpont ugyanúgy nézett ki, mint ezernyi más hasonló hely Amerika-szerte; jól megfigyelhetők voltak rajta a kapitalista túlkapások miatt ripityára tört nemzet jellegzetes jegyei. Az ott található kis iroda olyan jelentéktelen volt, hogy amint az ember elhaladt mellette, három-négy lépéssel később már el is felejtette a létezését. Pontosan ez is volt a cél vele.

A kirakatüvegen egy tábla lógott, amelyen az állt, hogy csak előzetes bejelentkezés alapján fogadnak.

Devine-nak mosolyognia kellett ezen az apró trükkön, annak ellenére, hogy éppenséggel nem sok oka volt a vidámságra. Ez az épület volt a Különleges Ügyek Hivatalának egyik irodája, egy apró, titkos porond a belbiztonsági minisztérium cirkuszi sátra alatt. A minisztérium arról volt ismert az állami szervek világában, hogy megszámlálhatatlan mozaikszóval jelölt ügynökség tartozott alá.

Devine kételkedett abban, hogy a belbiztonságiaknál sokan tudnának ennek az irodának a létezéséről. Ő egy „terepmunkát” végző szervezetnek dolgozott, amelynek néha az erejét meghaladó feladatokkal kellett megbirkóznia. Bár Devine tevékenysége nem volt teljesen önkéntes alapú.

Devine amolyan nyomozó elintézőember volt, akinek néha ölnie kellett az életéért vagy a küldetés sikeréért. Igyekezett nem túlagyalni a dolgot, mint ahogy akkor tette, amikor a hazája egyenruháját viselte. De a gyilkosság az gyilkosság, nem számít, hogy a cél nemes, aljas vagy e kettő kombinációja. Ha valaki ilyenkor nem érez semmit, akkor kérdés, hogy egyáltalán képes-e bármiféle érzelemre, vagy olyanná válik, mint Ted Bundy, John Wayne Gacy és Jeffrey Dahmer – ez a legkevésbé sem szerepelt az életcéljai között.

Odabent leült Emerson Campbell-lel szemben, egy kopottas, a kormányzati irodák leselejtezett bútoraival telezsúfolt helyiségben. A főnöke egy nyugdíjba vonult, kétcsillagos tábornok volt, akinek a politikai maszlagtól való idegenkedése két csillagjába került. Rövidre nyírt, acélszürke haja volt, vaskos melóskeze, és erős bikanyaka. Halk, suttogó hangja fenyegetőbbnek hatott, mint egy kiképző őrmester éles baritonja. Valami puccosabb irodát érdemelt volna, Devine tudta, hogy a férfi magasról tesz a külsőségekre. Pokoli helyeken harcolt; az impozáns irodai bútorok és a falra aggatott önfényező fotók, amelyek a Pentagon főtisztjeinek az irodáit díszítették, egyáltalán nem legyezgették a hiúságát.

Gyanakvóan pillantott Devine-ra.

– Akadt valami problémája az ideúton?

– Attól eltekintve, hogy látszólag minden lépésemet ismerték, szinte semmi. Mellesleg szükségem van egy új mobilra. A régi egy kukában van Restonban. És egy új bankkártyára. Valószínűleg azt is meghekkelték.

Campbell küldött egy sms-t, és perceken belül megvolt Devine új telefonja és hitelkártyája.

Devine zsebre vágta őket, majd megszólalt:

– Mi van az asszisztensével, Dawn Schumannal? Gondolja, hogy ő volt a tégla, aki szivárogtatott?

– Még nem találtuk meg sem őt, sem a holttestét. Egyelőre. De egyértelműnek tűnik, hogy ő volt az. Még mindig nehezen hiszem el, hogy átállt, de nincs más magyarázat az eltűnésére.

– Tehát ő babrálta meg a telefonomat?

– Vagy megadta a cinkosainak a feltöréséhez szükséges infókat.

– Azt hiszem, szerencsém volt, hogy az a lány a vonaton nem szúrt egy folyékony fentanillal teli fecskendőt a gyomromba, amikor a zsebembe csúsztatta a cetlit.

– Meglep, hogy kihagyták ezt a lehetőséget – jegyezte meg Campbell.

– És remélhetőleg megkönnyebbüléssel tölti el – tette hozzá szárazon Devine.

Campbell katonásan végigmérte; rámeredt, de aztán hirtelen némi megértés, sőt együttérzés villant a tekintetében.

– Nézze, Devine, tudom, hogy dühös emiatt, és minden oka megvan rá. De minden tőlünk telhetőt megteszünk annak érdekében, hogy a lehető leggyorsabban megoldjuk ezt az ügyet.

– Az jó lesz, mert nem számíthatok folyton arra, hogy továbbra is olyan idiótákat küldenek rám, akiket ki tudok nyírni, mielőtt még ők nyírnának ki engem.

– Megértem az indulatait, katona. Komolyan mondom.

– Akkor ezzel a feladatommal végeztem, uram. – Négy másodpercig szívta be e levegőt, hogy lehiggadjon. – Van még valami?

– Egy újabb megbízatás. A nyugati parton.

– Hogyhogy? Hogy minél messzebbre pateroljanak el innen?

– Oda küldjük, ahol szükség van magára. Hogy garantálja valakinek a biztonságát.

– Szóval mostantól fogva egy ajnározott testőr leszek?

– És talán beugrik egy múltbéli emlék.

– Oké, csupa fül vagyok.

– Danny Glass? Ismerősen cseng a neve?

– Együtt vettünk részt egy iraki bevetésen – bólintott Devine. – Neki köszönhetjük, hogy valamennyien ép bőrrel megúsztuk. Felterjesztettem kitüntetésre. Mi köze ehhez az ügyhöz?

– Kevéssel az említett csata után kilépett a hadseregből. És nem örvend túl jó hírnévnek.

– Hallottam róla néhány kósza pletykát, de azért fejtse ki bővebben!

– A kormány egy nagyszabású büntetőpert indított ellene Seattle-ben. Egy haverom keresett meg az igazságügyi minisztériumból, és tudni akarta, lenne-e megfelelő emberem erre a küldetésre. Említette, hogy Danny Glass is belekeveredett az ügybe, és akkor eszembe jutott, hogy maga ismerte Glasst még a seregből. Maga lenne rá a legalkalmasabb. Ezt meg is mondtam a haveromnak, és ő is egyetértett.

– És megbízik a haverjában?

– Igen. Együtt szolgáltunk, mielőtt leszereltünk. Egyszer megmentettem az életét.

– Harc közben? – kérdezte Devine.

– Nem, egy közúti incidens során a Los Angeles-i autópályán.

– Értem. És mi van még?

– Glassnak van egy unokahúga, Betsy Odom, tizenkét éves. A szülei nemrég haltak meg, és Glass az egyetlen élő rokona. A gyámja szeretne lenni, és végül örökbe fogadná.

– És ez miért érdekli az igazságügyi minisztériumot?

Campbell elővett egy régimódi papírdossziét az íróasztalfiókjából, és Devine elé lökte.

– Ha teljesen őszinte akarok lenni, nem ismerek minden részletet, és ez cseppet sem tetszik. Egyenruhás korunkban nem így mentek a dolgok, de úgy tűnik, ehhez hozzá kell szoknunk az efféle közös műveleteknél. De ezzel együtt mindent meg fogok tenni annak érdekében, hogy teljesebb képet kapjak az ügyről. És ha bármit megtudok, azt rögtön közölni fogom magával. Nem teszem ki veszélynek az embereimet csak azért, mert béna a tájékoztatás.

Devine kissé oldottabban dőlt hátra a székében. Rendkívül tisztelte ezt a férfit, akit valamiképpen önmaga idősebb kiadásának látta. És az utolsó szavai még inkább megnyugtatták.

– Nos, mi másom lenne, uram, mint égetni való perceim és ontani való vérem? Csapjunk bele!

3. fejezet

Két nap múlva éjszaka Devine határozott léptekkel haladt felfelé egy meredek, csúszós úton Seattle-ben, miközben a ködréteggel polírozott sötétség úgy vette körül, mint a gyerekek pokrócbunkerei. A majdnem negyvenöt fokos emelkedő kissé felgyorsította a szívverését. De legalább most nem volt nála a közel négykilós hátizsákja, csak egy kávé papírpohárban.

Mögötte egy kikötő húzódott, ahol kereskedelmi, katonai és szabadidős tevékenységet folytattak. Előtte terült el a város többi része, amely egy dombra épült, mint egy modern erődítmény, ahonnan jól lehetett látni a közeledő ellenséges seregeket. Az egyik szállodában szállt meg, és most éppen egy másikba tartott, hogy ott találkozzon valakivel. Sőt, valójában két személlyel. Szinte ez volt minden, amit tudott.

A repülőút eseménytelenül telt. Öt órát töltött a United Airlines A320-as járatán. Campbell business-classra vett neki jegyet, hogy kinyújthassa a hosszú lábát a keskeny kabinú, sugárhajtású repülőgépen. Devine még azt a luxust is megengedhette magának, hogy megigyon egy sört, ugyanis a gépnek azon a részén ingyen volt. Mindenesetre jobb volt, mint a zsúfolt Air Force C130 telerókázott ülése vagy a buszon való zötykölődés.

Seattle mindig hűvös, esős és ködös volt ebben az évszakban. Devine már máskor is járt itt, és bizonyos szempontból érdekesnek és élhetőnek találta a várost. De mint minden nagyvárosban, itt is minden sarkon számítani kellett a veszélyre.

A városnak egy olyan részében foglalt szobát, amelyre ráfért volna egy nagygenerál. A négyszintes hotel egy e-cigit és egy cannabist árusító bolt közé volt beszorítva; ez utóbbi üzlet falára műborostyánt ragasztottak. E két szag keveréke felidézte benne azt az emléket, amikor a katonai akadémián egy félhivatalos összejövetelen fél tucat mattrészeg végzős a kukába dobta őt; ugyanazok, akik ma a hadsereg vezérkarának tagjai.

A kicsi, lepukkadt előcsarnok üres volt, és az egyetlen, megrongált lift sem működött. Egy kerek asztalon egy ezüst, urnára emlékeztető kávéskannát és néhány csészét helyeztek el. Az asztalon lévő feliraton ez állt: Forralt almabor, szolgáld ki magad.

Devine nem szolgálta ki magát. A kávéját egy szemetesbe hajította, és felment a lépcsőn.

A harmadik szinten jobbra fordult, majd elbattyogott a folyosó végéig. A szőnyeg szakadt és foltos volt; a falak festékért kiáltottak. Úgy tűnt, mintha egyfelől a cannabis áporodott szaga, másfelől a vape émelyítő illata áthatolt volna a hotel vékony külső falain, és a mámor mérgező barlangjává alakította volna át a szobákat az itt megszállók számára. Devine visszatartotta a lélegzetét, nehogy betépjen pusztán a levegő belélegzésétől.

Egy ajtó nyikorgását vélte hallani, majd lépéseket, és mintha néhány árnyat is látott volna. De semmi fenyegető jelet nem észlelt, így végül arra a következtetésre jutott, hogy csak a dolgozók vagy a vendégek kíváncsiskodásáról lehet szó. Elengedte a Glockja markolatát, és továbbment.

A folyosó végén lévő ajtón a megbeszélt jel szerint kopogott be, amire ugyanolyan kopogással válaszoltak; erre ő ismét visszakopogott. Kicsit úgy érezte magát, mintha egy hatvanas évekbeli kémfilm főszereplője lenne, de egy kopogtatást legalább nem lehet meghekkelni. Az ajtó kinyílt, de csak olyan szélesre, mint ahogy a biztonsági lánc engedte, és egy nő lesett ki rajta.

– Travis Devine?

– Igen, asszonyom.

– Igazolja magát!

Devine felmutatta a személyijét. A nő levette a láncot, kitárta az ajtót, és intett neki, hogy menjen be. Aztán kidugta a fejét, végigpillantott a folyosón, majd becsukta és bezárta az ajtót.

Devine-nak feltűnt, hogy a nő egy kilenc milliméteres SIG Sauert tart a jobb kezében. Mintegy százhatvanöt centi magas lehetett, kissé szögletes testalkatú, az arcvonásai élesen kirajzolódtak. Az arcát sprőd, barna haj keretezte, amelybe jó néhány ősz szál vegyült. Negyvenvalahány éves lehetett. Kialvatlannak és boldogtalannak tűnt, unalmas csomagolásban.

A nő visszatette a fegyverét a tokjába, és megmutatta a jelvényét.

– Ellen Saxby, az FBI különleges ügynöke.

Devine végigfuttatta a tekintetét az aprócska helyiségen; feltűnt neki a szakadt szőnyeg, a régi bútorok és az általános elhanyagoltság. Devine figyelmét nem kerülte el a kisasztalon lévő, félig megrágott húsgombócos szendvics sem. Az egyik nyitott ajtó egy igénytelen fürdőszobát tárt fel, amit az 1970-es évek óta nem újítottak fel. Egy zárt ajtót is észrevett, ami bizonyára az egyetlen hálószobába vezetett. A falnál állt még egy foltos kanapé egy párnával és egy takaróval. Saxby itt hajtotta álomra fáradt fejét.

– Ilyen szar napidíjat fizet az FBI? – kérdezte, szemügyre véve a nőt.

– A kormány sem lépheti túl a büdzsét.

Devine-nak eszébe jutott, hogy első osztályon utazott ide, de ez eddig tényleg ritkán fordult elő.

– Tudom, de a legtöbb amerikai valószínűleg nem is gondolná, hogy a kormánynak egyáltalán van büdzséje. Hol van Betsy Odom?

– Szundít. Az egyetlen hálószobában.

– Így most egyedül van?

A nő bólintott.

– Összesen vagy tíz órát aludtam az elmúlt napokban.

– Mivel érdemelte ki ezt a megtiszteltetést?

– Valószínűleg azzal, hogy megvádoltam a főnököm kedvencét, hogy egy nőgyűlölő seggfej. A panaszommal annyit értem el, hogy a kis kedvencet áthelyezték a kényelmes New York-i területi irodába, én pedig itt bébiszitterkedem ebben a szállodának álcázott, lóhúgyszagú koszfészekben.

Devine a falnak támaszkodott; kissé meglepte mind a nő negatív hozzáállása, mind pedig az, hogy ilyen személyes információkat árult el egy ismeretlennek.

– Akkor meséljen arról, hogy voltaképpen mi folyik itt!

– A főnökei nem tájékoztatták? – kérdezte kissé meglepődve.

– Azt mondták, nincsenek teljesen képben. Tehát bővebb infóra lenne szükségem.

– Mondja el, mit tud, és majd onnan kezdem.

– Annyit, hogy azon az ajtón túl, a hálószobában, feltehetően a tizenkét éves Betsy Odom alszik, akinek a szülei nemrég haltak meg. Az FBI azért érdeklődik a lány iránt, mert Danny Glass unokahúga.

– Oké, és azt tudja, ki Danny Glass?

– Egy kis ideig együtt harcoltunk a seregben. Onnan ismerem.

– Ezt bővebben is kifejtené?

– Amikor a West Point-i akadémiára jártam, őt már besorozták, de egyszer együtt harcoltunk Irakban. Utána kikerült a látószögemből, de most tudtam meg, hogy a kormány több bűncselekmény miatt keresi.

Saxby a hálószobaajtóra pillantott, és halkabbra fogta a hangját.

– Egy korrupciós ügy vádlottja, amely hamarosan itt, Seattle-ben fog megkezdődni. Eredetileg New Yorkban nyújtották be a keresetet, de engedélyezték a helyszín megváltoztatását, ezért vagyunk itt, a nyugati parton. Glasst óvadék ellenében szabadlábra helyezték, mert megengedheti magának a legjobb ügyvédeket. De rövid pórázon tartják. Mivel szinte korlátlan anyagi forrásokkal és saját repülővel rendelkezik, elvették az útlevelét, és egy elektronikus nyomkövetőt tettek a bokájára. Amennyiben áthágja a szabályokat, akkor szépen sittre vágják egy időre.

– Úgy tudom, az unokahúga gyámja szeretne lenni, később meg örökbe fogadná.

– Igen. Sürgősségi kérelmet nyújtott be kiskorú örökbefogadására.

– Ez pontosan hogy működik?

– Washington állam néhány éve megváltoztatta a gyámságra vonatkozó törvényi eljárásait. Jelenleg általában hatvan napot vesz igénybe a gyámsági kérelem elbírálása. Ez azonban megkerülhető egy sürgősségi kérelem benyújtásával, ahogy Glass is tette. Amennyiben engedélyezik, az átmeneti gyámság általában mindössze hatvan napig tart. Ezért adott be Glass sürgősségi kérelmet is. A családjogi bíróság a két ügyet általában egyesíti.

– De jelenleg Betsy nem Glass, hanem az FBI gyámsága alatt van. Ez hogy lehetséges?

– Az igazságügyi minisztérium már az Odoms házaspár halálának napján a bírósághoz fordult, és elérte, hogy az FBI-t nevezzék ki Betsy ideiglenes gyámjának. Még a tinta alig száradt meg a papíron, amikor Glass ügyvédje tudomást szerzett a sürgősségi kérelmünkről. És másnap Betsy, mivel már elmúlt tizenkét éves, értesítést kapott arról, hogy Glass a gyámja szeretne lenni, hogy kiüssön minket a nyeregből.

– Gondolom, ebben nem volt semmi meglepő.

– Nem, és egyben gyanús is volt a dolog. Úgy tűnt, mintha Glass tudta volna, hogy a lány szülei meg fognak halni, és mintha mindent előkészített volna.

– Van rá bizonyíték?

– Az jó lenne!

– Van esély rá, hogy a gyámja legyen, és örökbe fogadja? Elvégre az a fickó bűnöző.

– Feltételezhetően az. A korrupciós vádat még nem bizonyították rá, és addig ártatlannak számít. Tehát elvileg a családjogi bíróság előtt tiszta, mint a patyolat.

– De a bíró figyelembe veheti a korrupcióellenes bizottság vádiratait?

– Teljes mértékben. És reméljük, elegendő lesz ahhoz, hogy ne nevezzék ki gyámnak.

– Az FBI már a szülők halálának a napján megkapta a Betsy fölötti gyámságot? Hogyhogy ilyen gyorsan?

– Már évek óta Glass nyomában voltunk, és mindent tudtunk a húgáról és a sógoráról. Különösen akkor kezdtünk rájuk összpontosítani, amikor nemrég gyanús körülmények között pénzhez jutottak. Amikor meghaltak, az igazságügyi minisztérium minden jogi fortélyt bevetett, engem pedig ideküldtek, hogy gyámkodjak egy lány fölött, akit sosem láttam azelőtt.

– Azt mondta, hogy az Odom házaspár gyanús körülmények között jutott pénzhez?

– Gyanítjuk, hogy Glasstól származott a pénz, bár nincs rá bizonyítékunk. Talán így akarta lefizetni őket, ha esetleg tudtak róla valami terhelőt. Az összegből lakást és autót vásároltak.

– Végül is miért olyan fontos az FBI számára ez a lány?

– Hallhatott valamit a szülei beszélgetéséből. Vagy láthatott valamit. Veszélyt jelenthet Glassra, vagy lehet, hogy csak ő hiszi úgy. Ezért léptünk közbe.

– Sikerült valamit megtudni Betsytől ezzel kapcsolatban?

– Nem. Nagyon szűkszavú.

– Pontosan mik lennének Glass állítólagos bűncselekményei?

– Többek között kábítószer-előállítással és -terjesztéssel, zsarolással, csalással, megvesztegetéssel, emberkereskedelemmel, valamint a Közel-Keletről és Ázsiából származó történelmi műkincsek ellopásával és kereskedelmével vádolják. Glassnak számos kisebb-nagyobb legális vállalkozása is van, és úgy véljük, hogy a tiltott bevételeit ezeken keresztül mossa tisztára.

– Akkor hogy engedheti meg egy bíró, hogy egy ilyen fickó örökbe fogadjon egy gyereket?

– Nincs rá garancia, Devine, de lehet, hogy van egy ász a kezünkben.

– És mi lenne az?

– Betsynek is van beleszólása ebbe az egészbe.

– Elfogadná gyámjának?

– Nem tudom. Mint mondtam, Betsy nagyon zárkózott, nem fedi fel a lapjait. Ezért fogalmaztam úgy: lehetséges, hogy ász van a kezünkben.

– És az én feladatom lenne elkísérni a nagybátyjával való találkozóra?

– Pontosan. Holnap a Four Seasons Hotelbe.

– És miért van szükségük rám? Maga a testőre.

– Ha két hárommázsás gorilla, mint az FBI és a belbiztonsági minisztérium ringbe száll, ki tudja, mi sül ki belőle… Mi magában olyan különleges, hogy porondra léphet?

– Talán az, hogy együtt harcoltam Glass-szal Irakban. Gondolom, odafent valaki megvilágosodott, hogy ez jól jöhet. Szóval, hogy haltak meg a lány szülei?

– Dwayne és Alice Odom kábítószer-túladagolásban halt meg a kocsijukban. Betsy, úgy tűnik, Narcannal próbálta őket újraéleszteni. Tudtommal ezt nem először tette. Állítólag nagy adag fentanilt vettek be, ami a véráramukba jutva azonnali halált okozott. A lányuk szeme láttára végzett velük a szer.

– A francba! Ez elég traumatikus, pláne egy gyereknek.

– Eddig elég botrányosan éltek, folyton változtatták a lakóhelyüket. Időnként hajléktalanok voltak. Nem tudom, Betsy hogyan tudott egyáltalán iskolába járni. Megtudtuk, hogy Glass és Dwayne Odom nem voltak túl jó viszonyban. Glass jóval idősebb volt a húgánál. Egyfajta védelmező nagy testvér volt.

– A testvérek között szoros volt a kapcsolat?

– Látszólag igen. De aztán amikor Glass még a seregben volt, Dwayne belépett a képbe, és teljesen levette Alice-t a lábáról. Ő is jóval idősebb volt Alice-nél, és már sokat látott és tapasztalt. Alice ezzel szemben meglehetősen naiv és zárkózott volt. Gondolom, Alice láthatott benne valamit, ami nagy hatással volt rá. Összeházasodtak, és nem sokkal később megszületett Betsy.

– Szóval, beszélhetek vele?

Devine valami halk neszt hallott, és a hálószobaajtóra pillantott, ami időközben kinyílt. És ott állt Betsy Odom, göndör, vörösesbarna hajával, szeplős bőrével, és kerek, kifejezéstelen arccal meredt rá.

4. fejezet

– Betsy, ő Travis Devine ügynök – mutatta be Saxby.

Devine előrelépett.

– Hívj Travisnek, Betsy!

Devine végigfuttatta a tekintetét a kislányon. Bő, kifakult farmert viselt, amelynek a térdén a lyukak nem gyárilag szaggatottnak, hanem valódinak tűntek. Halványkék Nike pulóver volt rajta, a jobb lábán a rózsaszín bokazokniján éktelenkedő lyukon kikandikált a nagyujja. Kissé pufók volt, ami jellemző a prepubertás korban lévő lányokra, amikor a hízási és nyúlási szakaszok váltják egymást. Halvány mogyoróbarna szeme volt, az ajkát egy egyenes, makacs vonallá szorította össze.

– Mr. Devine szeretne beszélni veled – mondta Saxby.

– Éhes vagyok – mondta Betsy rá sem nézve.

– Megeheted a húsgombócos szendvicsem másik felét – javasolta a nő. – Közben kimegyek, és hozok neked üdítőt és csipszet a folyosó végén lévő automatából.

– Nem. Nem eszem meg a gusztustalan maradékodat. Ki akarok menni valahová, ahol normális kaját adnak.

– Hová? – kérdezte Saxby elképedten.

– Bárhová.

– De Mr. Devine beszélni szeretne veled.

– Azt mondta, hívhatom Travisnek. Az étteremben is beszélhetünk.

– Na jó, megyek a kabátomért – mondta Saxby.

– Nem, te ne gyere! Csak én és Travis.

– Ez nem… – kezdte Saxby, de Devine közbevágott.

– Nézze, nem nagy ügy! Idejövet láttam, hogy van egy hamburgerező a szomszédos háztömbnél.

– Akkor is magukkal kell mennem.

– Nem! – tiltakozott Betsy. – Csak Travis jön. Te itt maradhatsz, hogy megedd a maradék húsgombócaidat.

– Telefonálnom kell – jelentette ki Saxby.

– A büfé alig harminc méterre van – jegyezte meg Devine.

– Ennek ellenére telefonálnom kell – ismételte meg Saxby.

– Oké, akkor telefonáljon!

– Addig összekészülődök – mondta lelkesen Betsy, aki szemlátomást érezte, hogy előnyben van.

– Betsy! – kezdte Saxby, de a lány becsapta maga mögött a hálószoba ajtaját.

– Nézze, tényleg csak egy háztömbnyire van. Bedobhatja a szunyát, amíg távol vagyunk – mondta Devine.

Saxby vágyakozva pillantott a kanapéra.

– Az szuper lenne, de…

A hálószoba ajtaja kinyílt, és Betsy állt ott egy fakó kék sídzsekiben és egy platformos tornacipőben.

– Kész vagyok.

– Akkor gyerünk! – mondta Devine.

Saxby felvette a telefonját.

– Csak várják meg, amíg megkapom az engedélyt, oké?

Devine rápillantott.

– Ha az FBI-nak valami kifogása lenne ellene, írjon rám, és hazahozzuk a kaját.

Odakint jobbra fordultak, és elsétáltak a következő háztömbig.

– Az a nő dilinyós – jegyezte meg Betsy, miközben hátul összetűzte a haját.

– Nem, csak azt szeretné, ha biztonságban lennél; meg szeretne védeni.

– Pontosan mitől?

Jó kérdés, gondolta Devine. Talán a nagybátyádtól, aki örökbe akar fogadni.

Beléptek a vörös és kék csempés hamburgerezőbe, és beálltak a sorba.

– Te szereted, ha jól megtömik a szendvicsedet? – kérdezte a lány.

– Egyébként mi lenne benne a buli? – kérdezett vissza Devine, miközben a többi vendéget fürkészte, hogy esetlegesen nem jelentenek-e veszélyt. – Turmixot és sült krumplit is kérsz?

– Már így is túl kövér vagyok.

Devine nem igazán tudta, mit feleljen erre. A nővére sokkal idősebb volt nála, így gyerekkorában nem sok tapasztalatra tett szert a tinilányokkal való társalgásban. És semmiképpen sem akart megjegyzést tenni a lány alkatára. De mégis úgy érezte, hogy mondania kell valamit, mert a lány látszólag válaszra várt.

– Hamarosan úgy meg fogsz nőni, mint a bolondgomba. És ehhez kell a pluszsúly – fejezte be zavartan, és mély levegőt vett. Hű, ezt talán eltoltam!

– Anya magas volt, nagyon magas. Apa viszont teljesen átlagos méretű.

– A magasságot általában a génállománnyal örököljük. Úgyhogy ne lepődj meg, ha majd kosárlabdás ösztöndíjra jelölnek a főiskolán – tette hozzá Devine tréfálkozva.

– Te is magas vagy – mondta a lány, és felnézett rá.

– Ahogy az apám és a tesóim.

– Nekem nincsenek tesóim. És már szüleim se – jegyezte meg Betsy komoran.

Megkapták az ételt, és leültek egy szabad asztalhoz. Betsy egy epres turmixot és egy nagy adag sült krumplit választott a dupla baconös sajtburgeréhez, amibe mindent belepakoltak.

Evés közben Devine kinézett az ablakon, és valami furcsát vett észre. Aztán visszafordult Betsyhez.

– Nagyon sajnálom, ami a szüleiddel történt.

Betsy először egy fintorral válaszolt, aztán azt mondta:

– Nem is ismerted őket. Csak azért mondod, hogy megkedveljelek.

– Én is csak emberből vagyok, Betsy. Tragikus, ha valaki így hal meg. Szörnyű érzés lehetett, hogy jelen voltál, amikor megtörtént.

A lány, mielőtt válaszolt volna, beleharapott a hamburgerébe és belekortyolt az italába.

– Nagyon szar volt. Úgy értem, az, hogy semmit sem tehettem értük.

– Te minden tőled telhetőt megtettél. Még a Narcant is bevetetted, hogy újraéleszd őket.

A lány értetlenül nézett rá.

– Nar… micsodát?

– Narcant. Ezzel lehet megmenteni azokat az embereket, akik túladagolták az opioidokat. De… ezt te úgyis tudod, nem?

– Opioidok? A szüleim nem drogoztak.

– Azt mondták, hogy túladagolták magukat, és te megpróbáltad újraéleszteni őket.

– Ez nem igaz! – tiltakozott a lány hevesen, feldúlt arccal.

A szomszédos asztaloknál ülők idegesen pillantottak feléjük.

Ezt Devine is észrevette.

– Oké, oké, hiszek neked – csitította a lányt.

De magában azt gondolta: Mi a fene folyik itt?

Figyelte Betsyt, amint egy maréknyi sült krumplit töm a szájába, majd eltúlzottan nagyokat kortyol hozzá a turmixából.

Aztán a lány Devine-ra meresztette a szemét.

– Méghogy opioidok! Micsoda baromság!

– El tudnád mesélni, mi történt azon a napon?

– Miért?

– Mert érdekel. Hacsak nincs jó okod elhallgatni.

– Nem ismerlek. Nem tudom, miért akarod tudni. És nem bízom benned. Tessék, itt van három jó ok, Góliát.

– Nagyon jól tudsz érvelni. Ahhoz képest, hogy csak tizenkét éves vagy.

– Hamarosan betöltöm a tizenhármat. A naptár szerint.

Devine kinézett az ablakon, és megint olyasmit látott, ami miatt kénytelen volt elhallgatni.

Aztán a sült krumpliját rágcsálva, őszinte kíváncsisággal megkérdezte:

– A naptár szerint? Ezt hogy érted?

Betsy megint nagyot harapott a hamburgerébe, mielőtt válaszolt volna.

– A megélt szarságok miatt mondom. Azokkal együtt már huszonnyolc vagyok.

– És ezt hogy számoltad ki?

Betsy lenyelt egy nagy falatot, mielőtt megszólalt:

– Ez az én titkom. Lehet, hogy egy nap eladom egy nagy halom pénzért. Vagy majd azzal kaszálok nagy lóvét, hogy hülye táncokat mutatok be a TikTokon; vagy valami menő szájfényt kenek a számra a milliónyi Instagram-követőm előtt, akik majd valósággal imádnak ezért. – Elhúzta a száját. – Az emberek olyan szánalmasak!

– Ahogy elhallgatlak, inkább negyvenkét évesnek tűnsz.

– Remélem, hogy a naptári évek szerint is elérem azt a kort.

Devine meglepődve bámult rá. Eddig azt hitte, Betsy csak játssza a kis okostojást. De ez az utóbbi kijelentése mintha őszinte lett volna.

– Miért ne érnéd el?

– Már több mint egy tucat évet éltem. Ez hosszú idő egy magamfajtának.

– Ezt meg hogy érted?

– Pontosan úgy, ahogy mondtam – felelte Betsy.

Devine hátradőlt.

– Oké, és mit tudsz a nagybátyádról? Találkoztál vele valaha?

– Nem emlékszem rá, de anya mesélt róla.

– És mit mondott?

A lány felemelte a telefonját.

– Van ez a Google nevű dolog. Ki kéne próbálnod.

– Menő telefon – jegyezte meg Devine.

Betsy arca elkomorult.

– Apától kaptam pár hónapja. Ez… az első mobilom.

Devine a lány szomorú arckifejezését látva valami biztatót szeretett volna mondani, de félt, hogy esetleg valami ügyetlen megjegyzést tesz, amivel csak még jobban felzaklatja a lányt. Az ördögbe is, ez keményebb feladat, mint a terroristák kihallgatása.

– Hallottam, hogy a szüleid nemrég pénzhez jutottak. Tudsz valamit erről?

Kérdésére csak egy újabb szúrós pillantás volt a válasz.

– Nem! Semmit sem tudok róla, oké?

Ennyit arról, hogy ne zaklassam fel még jobban.

– Rendben. Szeretnéd, ha a nagybátyád örökbe fogadna?

– Ezt már Húsgombóc is megkérdezte – mondta a lány, majd fáradtan hozzátette: – Vagy százszor.

– Úgy érted, Saxby ügynök. Miért nem válaszoltál neki?

Betsy letette a hamburgerét, és olyan sokáig bámult a férfira, hogy az már kellemetlen volt.

– Mi van, ketchup van az államon? – kérdezte végül Devine.

– Te rendes fickónak látszol, bár fogalmad sincs a dolgokról – kezdte Betsy. – Ezért válaszolok a kérdésedre, aztán visszarohanhatsz, és elmondhatod Húsgombócnak, így talán leszáll rólam.

– Csupa fül vagyok.

Devine csodálkozott, hogy a fiatal lány milyen ügyesen vette át a beszélgetés irányítását.

– Oké, mindjárt mondom… Felkészültél? Hát persze hogy szeretném, ha örökbe fogadna!

– Miért?

– Mert tele van dohánnyal, egy csomó háza van, meg egy szuper magánrepülője. – Újra felemelte a telefonját. – Legalábbis a Google szerint.

– Tehát a pénz motivál?

Betsy felvette a hamburgerét.

– Miért, ki akar szegény lenni? Te talán igen?

– Nem. De nem ez határozza meg minden döntésemet.

– Gratulálok, kiscserkész! Én viszont gazdag szeretnék lenni.

– És azt tudod, mivel szerezte a pénzét a nagybátyád?

– Hogy hogyan lesz valaki kőgazdag? Hát úgy, hogy másokat átver.

– Nem tudom, helyes-e ennyire ragaszkodni a gazdagsághoz.

– Voltál már hajléktalan? Vagy éhes?

– Nem.

– Oké, akkor pofa be! Tehát hamarosan meglátogatom, és elmondom neki, mennyire szeretem. És hogy milyen jó fej, bla-bla-bla.

– Lehet, hogy lecsukják.

– Annál jobb. Akkor a kastélyaiban maradhatok, és egyedül használhatom a repülőgépét.

– Úgy tűnik, mindenre van válaszod.

Betsy megtörölte a száját, és hirtelen felállt.

– Vissza kell mennem, hogy kialudjam magam, mielőtt találkoznék a kedvenc bácsikámmal. – Aztán üveges tekintettel folytatta: – Csak hogy világos legyen: ha ezt elcseszed nekem, Travis, azt rohadtul megbánod!

– Úgy káromkodsz, mint egy kocsis.

– Valójában visszafogtam magam, mert olyan érzékenynek tűnsz – válaszolt vigyorogva Betsy.

– Az én feladatom csupán annyi, hogy odakísérjelek, meg vissza.

– De a helyzet az, hogy szerintem jó úton vagy ahhoz, hogy te legyél a második számú Húsgombóc. Na, induljunk!

Azzal hosszú léptekkel megindult, Devine pedig felpattant, és utánasietett.

Épp most billentett seggbe egy tizenkettőnek álcázott negyvenkét éves nő.

5. fejezet

A hotel felé menet Devine megszólalt:

– Ne nézz hátra, de két fickó követ minket. Kiszúrtam őket a gyorsétterem előtt, amint figyeltek bennünket.

– Húsgombóc pasijai? – vetette oda a lány mintegy mellékesen, anélkül, hogy hátrafordult volna.

– Inkább hajléktalannak tűnnek.

– Félsz tőlük?

– Félnem kéne?

– Nem ismered őket, és nem tudod, miért követnek minket. Szóval, igen, félned kéne.

Visszatérve a szállodába, a lány egyből a szobájába ment, és becsukta maga mögött az ajtót.

Saxby azonnal lecsapott rá a kérdéseivel.

– Mi történt? Megtudott valamit?

– Nos, azt mondta, szeretné, ha örökbe fogadná a nagybátyja, mert gazdag.

– Nos, miért ne választhatná, ha ezzel megüti a főnyereményt? – hangzott a meglepő válasz.

– Még akkor is, ha ez a kincsesbánya az alvilágból nyílik?

– Csak egy gyerek! Mit tudhat erről?

– Többet, mint gondolná – felelte Devine.

A zsírpapírra pillantott, amiben korábban a húsgombócos szendvics volt. Nyilván már Saxby is megvacsorázott.

– Tehát ha ez az Odom lány annyira értékes a szövetségieknek, akkor miért csak egy ügynököt jelöltek ki a védelmére?

– Nem tudjuk, hogy valóban értékes-e. Egyelőre.

– Hogy áll a korrupciós per?

– Minden remekül ment, amíg az igazságügyi minisztérium három tanúját meg nem gyilkolták.

Devine eltátotta a száját.

– Gondolja, hogy Glass áll emögött?

– Valószínűleg, de nincs rá bizonyítékunk.

– Ha már a bizonyítéknál tartunk, Betsy azt állítja, ellentétben azzal, amit maga nekem mondott, hogy a szülei nem voltak drogosok, és nem próbálta őket újraéleszteni Narcannal. Azt sem tudta, hogy az mi.

– Nos, itt a bizonyíték rá, hogy a kis ribanc hazudik. A helyi rendőrség jelentése pedig elég egyértelmű volt.

– Hazug kis ribanc? Kezdi elveszíteni az objektivitását, Saxby ügynök.

– Próbáljon meg naphosszat vele lenni. Elég nehéz eset.

– Csak egy gyerek, akinek a szeme láttára haltak meg a szülei! – horkant fel dühösen Devine.

– Tudom – mondta a nő bűnbánóan. – Itt tudna maradni egy kicsit? Rá kell gyújtanom egy cigire.

– Persze. Ha a tüdejének nem is jut belőle, a fejére ráfér egy kis friss levegő.

A nő rosszallóan nézett rá, majd felkapta a táskáját, és kiment.

Devine leült a kanapéra. Néhány pillanattal később a hálószoba ajtaja kinyílt, és Betsy állt ott szürke melegítőben és mezítláb.

– Azt hittem, szükséged van egy kis szépítő alvásra.

– Bármennyit alszom is, én úgysem leszek szép.

– Szóval, pontosan mikor kopogtatott be hozzád az FBI?

A lány leült a kanapé másik végére, és megdörzsölte a lábujjait.

– Néhány rendőr bevitt az őrsre. Egy árva szót sem mondott senki. Aztán öltönyös alakok jöttek értem, és elvittek. Végül itt kötöttem ki Húsgombóccal.

– Ez félelmetes lehetett, Betsy. Bárkit megrémisztett volna.

A lány vállat vont.

– Nem mintha bármit is tehettem volna. A felnőttek mondják meg, mit kell tenned. Vagy legalábbis azt hiszik, hogy megmondhatják – tette hozzá kissé keserűen.

– Szóval, ha nem drogok okozták a szüleid halálát, akkor vajon mi történt velük?

Devine nem vallathatta ki a lányt, de meg kellett próbálnia némi információt kicsikarni belőle.

– Nem akarok beszélni róla, oké? Mit számít ez most már?!

– Azon töprengek, hogy az FBI vajon miért avatkozott be az ügybe.

Betsy rávillantotta a tekintetét.

– Te nem tartozol közéjük?

– Én egy másik szervezethez tartozom. A belbiztonságiakhoz.

– Csak annyit mondtak, hogy jöjjek velük.

– Most először találkozol a nagybátyáddal. Nem vagy ideges? – kérdezte Devine.

– Miért? Annak kéne lennem? – kérdezett vissza a lány, és mereven ránézett.

– Nem tudom, Betsy, tényleg nem tudom.

– Hát, te nem sok mindent tudsz – vágott vissza a lány.

Fején találtad a szöget.

Saxby visszaért, csak úgy áradt belőle a cigiszag.

– Azt hittem, már ágyban vagy, Betsy.

A lány szó nélkül beiszkolt a szobába, és gyorsan becsukta maga mögött az ajtót.

– Szóval tud még bármit mondani, ami hasznos lehet?

– Szigorúan bizalmas ügy, Devine.

– Mindig is utáltam ezt a kifejezést.

– Nem én írom a szabályokat – felelte a nő.

Otthagyta Saxbyt, miközben az lehangoltan nézett le a fekhelyéül szolgáló kanapéra.