Balázsy István – Bezsenyi Tamás – Csunderlik Péter – Dékány László – Laska Pál

Régen minden jobb volt

Korunk filmjei, zenéi, tévéműsorai

Napvilág Kiadó, Budapest, 2021 Megjelent a Politikatörténeti Alapítvány és a Nemzeti Kulturális Alapprogram támogatásával

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

Első kiadás, 2021
Elektronikus kiadás, 2023
ISBN 978 963 338 502 9

www.napvilagkiado.eu

© Balázsy István, Bezsenyi Tamás, Csunderlik Péter, Dékány László, Laska Pál, 2021

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

A könyvben található külső hivatkozások, videó-linkek utolsó ellenőrzési ideje: 2023.03.13.

Tartalom

Előszó

Zenés top tenek

Az 1980-as évek emblematikus külföldi slágerei

Az 1980-as évek emblematikus magyar slágerei

Az 1990-es évek emblematikus külföldi slágerei

Az 1990-es évek emblematikus magyar slágerei

A 2000-es évek emblematikus külföldi slágerei

A 2000-es évek emblematikus magyar slágerei

A 2010-es évek emblematikus külföldi slágerei

A 2010-es évek emblematikus magyar slágerei

A magyar rocktörténet mélypontjai

A magyar raptörténet mélypontjai

A magyar zenetörténet legnagyobb szereptévesztései

A kiirthatatlan magyar bulislágerek

A magyar mulatós kánon sarokkövei

A magyarság alternatív himnuszai

Filmes-tévés top tenek

Gyerekkorunk kedvenc mesesorozatai

Gyerekkorunk leggyűlöltebb mesesorozatai

A Magyar Televízió legrosszabb műsorai

A kereskedelmi tévék legrosszabb műsorai

A magyar televíziózás csodabogarai

Emblematikus VICO-filmek

Gyerekkorunk kedvenc akciófilmjei

Gyerekkorunk legrosszabb akciófilmjei

A legjobb zsarufilmek

Gyerekkorunk kedvenc rendőrsorozatai

Emblematikus magyar krimisorozatok

Gyerekkorunk kedvenc detektívsorozatai

Magyar rendőrműsorok és bűnügyi magazinok

A legjobb maffiafilmek

A legjobb sorozatgyilkosfilmek

A legjobb börtönfilmek

A legrosszabb és a legjobb politikusfilmek

TOP 10 lista

Előszó

Annyi hajlakkot fújtak ki az 1980-as években, amennyi kilyukaszthatta az ózonpajzsot, de a kulturális környezetszennyezés sem volt kisebb. Ma mégis aranykorként gondolhatunk rá, hiszen a röhejes metálzenekarokat a fekete halálként végigsöprő eurodance követte az 1990-es években, majd mátrixos bőrkabátok váltották fel a bikiniket a 2000-es évtizedben, a 2010-es évek DJ-diktatúrájában pedig csoda, hogy nem lett szamizdat kiadvány a Rolling Stone magazin. Ha Nietzsche élne, a rockzenéről is kiállítaná a halotti bizonyítványt a zene nélküli Music Television és a Marvel-filmeket sorozatgyártó Hollywood mellett. Valaha a zenecsatornákon játszott klipek még a kortárs művészet csúcsai voltak, és nehéz progresszióról beszélni, ha a hidegháborús őrület ellen kiálló Peter Gabrielt az öribarit kereső Paris Hilton váltja fel, vagy a Játék határok nélkült az Ezek megőrültek. De hasonló dekadenciaként éljük meg, amikor az ismeretterjesztést zászlajára tűző National Geographic csatornán kövér amerikaiak vadásznak szellemekre.

A kollektív munkát ünneplő szocialista esztéták ma inkább rehabilitálnák az annyit kárhoztatott individualista anarchizmust és féktelen szubjektivizmust, mikor közvélemény-kutatások nyomán írják a forgatókönyveket, az arc nélküli, szuperkommersz popkulturális termékek maratoni brainstormingokon születnek, és azokból lesznek mozihősök, akik eladhatók műanyagjátékként egy gyerekmenü mellé. Egy wannabe-Julian Benda már igazán megírhatná A producerek árulása című könyvet is, mert nekünk még Paul Kersey, Max Cady vagy Joss Beaumont jut eszünkbe, ha meghalljuk a „Bosszúállók” címet, és ha mi rockzenekart alapítunk, nem Senecáról, hanem Sallustiusról nevezzük el, a hanyatláselméletek atyja után.

Valahol utat vesztettünk, hogy hol, azt nyomozzuk kéthetente a Tilos Rádió Régen minden jobb volt című történelmi-popkulturális műsorában. A rendszerváltás legnagyobb vesztese a kultúra volt, hallottuk párszor a Zárórában, noha a szénbányászok biztos rosszabbul jártak, mint a garbós esztéták, de mi se ütöttük meg a főnyereményt. Hiába hittünk a Tango és Cash megnézése után mi is a peresztrojkában, nem tudtuk, hogy az átmenet oda fut ki, hogy a fizetésképtelen Magyarország Bt.-t ráíratják egy hajléktalanra, a vagyonelemeit a haverok szétosztogatják egymás között, a hoppon maradt dolgozók pedig kapnak helyette Família Kft.-t. Csodálattal néztük a VICO-téka sárga kazettáit, mert nem sejtettük, mit jelent az eredeti tőkefelhalmozás.

Generációnkat telibe kapta az 1990-es évek, mint az underground zenészeket a sör-metadon-kombó és a vadkeleti gengsztereket a bálnamerci. Félbeszakadt nemzedékként láttuk a Kacsamesék traumatikus lekeverését, a rajzfilmhősök helyett a miniszterelnök halálhírét bejelentő Boross Pétert kaptuk, a médiaháború idején pedig sok rettenthetetlen Rambóról derült ki, hogy valójában Topper Harley, elég csak belenézni az Antall-korszak Parabolájába Usztics Mátyással. A mémeket akkoriban a televízió és a mozi szolgáltatta, ami jobb esetben műveltebbé is tett. Hiszen megtanultuk, hogy mit jelent cirkumveniálni, és egyszer statisztikát lehetne készíteni arról, hogy hány diák úszta meg már a bukást fizikából, mert ugyan fogalma se volt Ohm törvényéről, de annyit legalább tudott villantani feleléskor, hogy „ha egy dróthoz érsz hozzá és nem a földön állsz, nem ráz meg az áram”, ahogy azt Gabriel Cashtől megtanultuk. Sok eddig meg nem énekelt mozzanata volt életünknek, mi megpróbáltuk egy kötetbe gyűjteni közös tudásunk. A feladat óriási, ha elemeire akarja szedni ezt a Patyomkin-kultúrát, de mi nem csak próbáljuk, tesszük is.

Visszatérő hőseinkkel egy egész univerzumot építünk, akár George Lucas, kritikáink pedig Lukács Györgyöt idézik, miközben a zene-, film- és televízió-történet emblematikus produkcióit, legjobb és legrosszabb alkotásait listázzuk olasz minőségben, a Miami Vice-tól a Közjátékig, a Varjúdombi meséktől a G. I. Joe-ig, Sabrinától Nicki Minajig és David Hasselhofftól Alekoszig. Traumatikus pillanatok következnek, amelyektől máig rémálmaink vannak, akcióhősök előtt tisztelgünk, akiknek a mozdulatait utánoztuk, és jelenetekre emlékezünk, amelyek hatására a kocsmai nézeteltérések rendezésének első számú eszközévé vált a nuncsaku. A listák egyes helyezetteihez tartozó videó linkek lehetővé teszik az instant audiovizuális élményt is, és még csak egy gerincvelőbe dugható bio-port sem kell hozzá, mint az eXistenZben, elég egy okostelefon. A még mindig Nokia 3210-est használó populista politikusok kénytelenek lesznek majd manuálisan keresgélni a YouTube-on.

Munkánkat ösztöndíjjal és kutatóutak finanszírozásával a Jogért és Igazságért Alapítvány, a svájci Yves Perret Foundation, Val Verde Kulturális Minisztériuma, a Dan Bălan Könnyűzenei Programiroda és az El Paso-i Chuck Norris Könyvtár támogatta Victor Ortega úr bőkezű adományai mellett. Védelmünkről a Gruber és Fivére Biztonsági Szolgálat gondoskodott, 600 dolláros gatyáinkba a Jimmy Dix Men’s Wear öltöztetett.

Szponzoraink mellett nem jöhetett volna létre ez a szintézis inspiráló barátaink nélkül, akik közül első helyen kell említenünk Pető Pétert, állandó vendégművészünket és okleveles nótaszakértőt. Külön köszönettel tartozunk Horváth Oszkárnak és Puzsér Róbertnek (Gyerekkorunk leggyűlöltebb mesesorozatai), László Ferencnek (A Magyar Televízió legrosszabb műsorai, A kereskedelmi tévék legrosszabb műsorai, Emblematikus magyar krimisorozatok) és Szűcs Gyulának (Emblematikus VICO-filmek, Gyerekkorunk kedvenc mesesorozatai, Gyerekkorunk kedvenc detektívsorozatai), akik a vonatkozó rádióadásokban vendégeink voltak. Barta Mártonnak és Édes Balázsnak pedig azt köszönhetjük, hogy megörököltük a rádióműsorukat, amit aztán saját ízlésünknek megfelelően rendezhettünk be Tony Montana olajfestményével, Arjen Rudd akváriumával és ablakhoz állított távcsővel. Megígérnénk, hogy hálából mindenkit meghívunk egy mátrai borzaskára a Váci utcai Galilei étterembe, ha nem zárt volna be néhány hete, de bízunk benne, hogy hamarosan nyit helyette egy új hely Fogadó az Operatív Főnyomozóhoz néven. Addig is: kezdődjék a show!

Balázsy István – Bezsenyi Tamás –
Csunderlik Péter – Dékány László – Laska Pál

Zenés top tenek

Az 1980-as évek emblematikus külföldi slágerei

Annyi hajlakkot fújtak ki az MTV dekádjában, amennyi kilyukaszthatta az ózonpajzsot, de a kulturális környezetszennyezés sem volt kisebb. Egy egész nemzedék szexuális identitását tette próbára a hajmetál és az italodisco, a Filmvilág-szerzők pedig művészgarbóban értetlenkedtek a mozifilmként bemutatott egészestés videóklipek előtt. A válltöméses fagylaltzakók, a neonszínű biciklisnadrágok és a mindenkinek nagy feneket csináló farmerek divatjára azóta sincs magyarázat. Ennél az őrületnél még Szaddám Huszeinnek az a döntése is igazolhatóbb, hogy lerohanta Kuvaitot, miután kimerültek a hajolajkészletek.

10. Europe: The Final Countdown (1986)
»Videó link«

A The Final Countdown című 1986-os gigasláger berobbanása az a kivételes pillanat volt, amikor az öreg kontinens kulturális csapást tudott mérni az USA-ra. Ott slágergyárosok és mesterfodrászok közreműködésével próbálták meg legyártani a tökéletes hajmetálegyüttest a Bon Jovi képében, de aztán menetszélként süvített el mellettük a svéd Europe. Daluk – Beethoven Örömódája mellett – valószínűleg a legismertebb európai zenei produkció. A Europe kellően extrém, de még nem elrettentő félmetálos kinézete és egy fülbemászó dallam elég volt, hogy Gusztáv Adolf és az ABBA után újra a svédek hódítsák meg Európát. Bár Magyarországon a Szeszélyes évszakokban is játszották a dalt, nem egy önfeledt szilveszteri visszaszámlálásról szól, hiszen az Apokalipszis eljövetelével riogat. Nem is alaptalanul: abban az évben felrobbant a Challenger űrrepülőgép és a csernobili atomerőmű is, úgyhogy egy rockzenei Nostradamus ez a banda, amely sikeresen lovagolta meg a „kishidegháború” szorongásos közérzetét. A skandináv együttes pirosgombparája érthető volt, hiszen míg egy szovjet atombomba a svédeket öt perc alatt is elérte volna, addig az amerikaiaknak lett volna egy jó félórájuk, de ez a félelem jelentősen csökkent az első Reagan–Gorbacsov-csúcstalálkozó után. A The Final Countdown a CIA legdallamosabb produkciójával, a Scorpions Wind of Change-ével együtt a kelet-európai rendszerváltások betétdala lett, és emlékeztet arra, hogy az 1980-as években még volt tétje és presztízse a visszaszámlálásnak, amit csak a Való Világ-szavazásokat lezáró Stohl András nyírt ki végleg az új évezredben.

Az 1980-as évek emblematikus magyar slágerei

George Michael élete nem volt annyira kettős, mint ez az évtized: egyszerre volt szürke, és mégis tarka, mint a rothadás, a Natúr konzervlecsó fémíze keveredett a puncsfagylalttal, a videóklip-esztétikát pedig a Zenebutikból ismerhettük meg. Sokat elárul, hogy Erdős Péter volt a kor Kozsója. A „magyar Madonna”, a „magyar Modern Talking” és a „magyar Abba” jelenségének megértéséhez pedig nagyobb haszonnal forgathatjuk A hiány című Kornai János-művet, mint a Magyar Könnyűzenei Lexikont.

10. KFT: Afrika (1984)
»Videó link«

Nincs házibuli a KFT Afrika című slágere nélkül, amelyet a zenekar nem is szeretett volna megírni, de hát ezért volt egyenlősítő diktatúra a Kádár-rendszer, mert az újhullámos művészeknek csak akkor lehetett lemezük, ha írtak rá egy slágert is a népnek, így a panelprolik is kaptak egy tábla Africanát, amelynek csak annyi köze volt a tejcsokihoz, mint a kékfényes Szabó Lászlónak a Police-hoz. A számot tehát Erdős Péter és a Hungaroton inspirálta, olyan értelemben, ahogy Rajk László vallomását az ÁVH. A zseniális Laár András egy óra alatt írta meg a dalt, eredetileg Itália volt a címe és témája, és körülbelül hasonló mélységben merült el az olasz kultúrában, amennyire az Afrika a kolonialista sztereotípiáktól mentesen mutatja be a fekete kontinens világát. Bár szép gesztus a „minden feketének fizetek egy feketét” ajánlat, nehéz lenne az apartheid elleni kiállásnak tekinteni, és Laár András mindent megtesz a dalszövegben azért, hogy ne hívják meg előadónak a Columbia Egyetem posztkolonialista tanulmányok szakjára. Persze a maga idejében ez a dal teljesen korrekt volt, és nem fenyegette a Magyar Népköztársaság és a népi demokratikus afrikai országok viszonyát. Sőt, a szám törzsi halandzsának tűnő, elhíresült betétjét minden várakozás ellenére sem Weöres Sándor írta, hanem egy Paul Afari nevű ghánai cserediáknak köszönhetjük az ELTE Budaörsi Kollégiumából. Az Afrika akkora sláger lett, hogy százezret is eladhattak volna a lemezből, de mivel a KFT nem tartozott Erdős Péter kedvencei közé, csak harmincezres példányszámban forgalmazták, erről pedig a CPg már megírta a véleményét.

Az 1990-es évek emblematikus külföldi slágerei

Fekete halálként végigsöprő eurodance, Németország kulturális újrafegyverkezése, girl power, lógó gatyák és dalszövegnek hazudott gyermekmondókák – a hajmetálos vernyákolás után ezúttal militarista partiszámok dübörögnek, és már kedvet is kaptunk, hogy diszkót nyissunk Párkányban. Nincsenek határok!

10. 2 Unlimited: No Limit (1993)
»Videó link«

Amikor a Kacsamesékkel együtt a nemzedékünk is félbeszakadt, és Jon Bon Jovi a rock ellenforradalmaként leborotválta a mellkasát, Hollandiában a totális futball után a flamand new beatből, a chicagói hiphopból és a germanodiszkóból gyúrt totális zenével is megörvendeztettek minket, és megtalálták hozzá a hívószót: no limit! Azt nem tudjuk, hogy a dübörgő és villódzó flippergépben üvöltöző Anitát és Rayt ugyanúgy egy üveg Coca-Coláért vették-e a producerek, mint ahogy az Ajax Amsterdam ekkori sztárjairól terjesztették, de megütötték velük a multibart. A 2 Unlimited rúgta be az ajtót, innentől kezdve egyértelmű volt, hogy az 1990-es évtized nagyon másról fog szólni, mint az 1980-as, Kurt Cobain nem is bírta már sokáig.

Az 1990-es évek emblematikus magyar slágerei

Zenei guruk, erotikus klipek, hülye művésznevek, vicceskedő rapbetétek, fiúcsapatok és énekesnők, akik nem énekelnek – kész is egy 1999-es tornatermi mikulásbuli programja a vodkanarancs és a vécében hányás mellé. Összművészeti alkotásokat és klipforgatás címén történő last minute-nyaralásokat egyként tartalmazó pusztító toplistánkban csupa olyan produkció, amely máig instant megőrülést okoz bármelyik kozmetikai szalonban.

10. Manhattan: Rossz vagyok (1991)
»Videó link«

A magyar kultúra negyvenöt év államszocializmus után a Manhattan együttessel igyekezett rohamléptekben fölzárkózni a Nyugathoz. A fagylaltzakós Sanyi, Szabi, Csoki és Vilma supergroupjának (talán több is volt annál) fellépése a Postabank-esztétikát kipörgető klipben valóságos sokkterápiaként hatott azon a nyáron, amelyet az MDF és az SZDSZ ellentéte mellett a „Schöller vagy Eskimo?” kérdése tematizált az akkor megnyíló Dreher sörözőkben. A Manhattan feltűnt és eltűnt, mint egy napfolt, de mégis komoly égési sérüléseket hagyott emlékezetünkben, ráadásul utat tört olyan későbbi legendás és hozzájuk képest méltatlan fiúbandáknak, mint a Bizö Boys, a Picasso Branch és a Shygys. Csak míg a Manhattan modern együttes volt, utóbbiak már posztmodernek, elég arra gondolni, hogy míg a viszonylag korrekt Manhattanben Nyemcsók Jánosból lett „Csoki”, a Shygysban már Gajdos Attilából „Julian”. De azért már 1991-ben is megkísérelték a Hajógyári-szigetet Manhattannek hazudni a számhoz készült klipben.

A 2000-es évek emblematikus külföldi slágerei

Fel a BRAVO magazinhoz csomagolt kivehető orrpiercinggel és a felnyalható matricatetkókkal, mert a rock nélküli rockzenék és a halandzsaslágerek közt itt van a világ leghitványabb együttese, a Crazy Town, az évtizedben a leszbikusság lett Oroszország legfontosabb exportcikke a fosszilis energiahordozók mellett, és egy kelet-európai tamponállam repülőgépszárnyon jutott el a világhírnévhez – olyan erős a lista, hogy még a Coldplay is kiesett belőle, pedig az a gitárzenék ENSZ-e. A 2000-es évek tíz felejthetetlen slágere Los Angelestől Kisinyovig.

10. Nickelback: Hero (2002)
»Videó link«

Jobb lett volna, ha a Nickelback tagjai József Attilára hallgatnak: „nem muszáj hősnek lenni, ha nem lehet”, hiszen a Pókember című szuperhősfilm slágerét jegyző kanadai együttesnél civilebbet el se tudunk képzelni. Ezt a saját laza faterjának kinéző huszonéves frontember, Chad Kroeger is érezhette, akiért minden anyuka bolondulna egy szülői értekezleten, úgyhogy importáltak még a zenekarba egy puhos, zsíros hajú, classic amerikai metálost is. Persze akusztikus gitárt adtak a kezébe a kompromisszum jegyében, nehogy elriasszon bárkit, mert egy Török Gábor-elemzés sincs annyira középre pozicionálva, mint egy hollywoodi filmzenealbum. A Nickelback szépen mutatja, hogy a eurodance-őrület után mennyire elpuhult és jellegtelen formájában tért vissza a gitárrock, mindjárt egy ház tetején adott koncerttel, ami utoljára a Beatles idején számított lázadásnak. A grunge Pesti Srácai ők: méltatlan ez a rockzenéhez, méltatlan a háztetőhöz, egyedül Kanadához méltó. De mivel magyar nagykövetek kevesebbért is szoktak tiltakozni, reméljük, nem mérgesítjük el a két ország viszonyát. Nem hiányzik a még az ENSZ-szel is hadakozó Magyarországnak még egy újabb háború.

A 2000-es évek emblematikus magyar slágerei

Erdőben kóborlás váltja fel a strandon veretést, Mátrix-bőrkabátok kerülnek a fürdőruhákra, a mellek helyett pedig a szíveket pakolják ki – romantikus fordulat az új évezredben. Lukács György biztos megírná egy értekezésben, hogy Kasza Tibi az új Novalis, de mi ezúttal is top tennel jövünk, mert mikor a többiek fékeznek, akkor is tövig nyomjuk a gázt: itt vannak a 2000-es évek máig kísértő magyar slágerei.

10. NOX: Százszor ölelj! (2003)
»Videó link«

Miután a 2002-es választáson a MIÉP kiesett a parlamentből, a NOX csatornázta be a magyar népi energiákat, és egyszersmind kísérletet is tett a népi-urbánus vita meghaladására. A Százszor ölelj! című magyar nemzeti toleranciaslágerre egyszerre adhatott volna pénzt Lezsák Sándor Lakitelki Népfőiskolája és Soros György Nyílt Társadalom Alapítványa, hiszen a néptáncelemekkel tarkított, hiphop elemekkel dúsított, akrobatikus elemekkel kevert „NOX-táncáról” elhíresült együttesnek magyar kultúrtalajba sikerült átültetnie Michael Jackson Black or White. A klip az évtized Szaknévsoraként is nézhető, hiszen mindenki szerepel benne, aki számít, bár a Bagi–Nacsa-páros és a , Pintér Tibor közé egy autótáskás Népszava-újságíró is bekerült a MÚOSZ Bálint György Akadémiájának képviseletében. A NOX még az is megfordult, és bár a Nemzeti Sport „Most vagy soha!”-típusú cikkeinek szintjén hitegettek minket, hogy akár nyerhetnek is, végül nem jutottak be az első tízbe, úgyhogy nem csoda, hogy egy ilyen csalódás után Komp-ország újra elindult kelet felé.

A 2010-es évek emblematikus külföldi slágerei

Ez volt az a dekád, aminek vizsgálata során sokat látott szakértőink is elszigetelt Észak-Koreaként érezték magukat a popzene térképén, és úgy értetlenkedtek a legsikeresebb produkciókat látván, mint Betlen János 2007-ben, miután megvizsgálta a Sziget fellépőinek listáját, amin Gyilkosokat (The Killers) és Őrületet (Madness) talált. Lukács Györgynek nem tört volna úgy bele a bicskája a Marvel-filmek elemzésébe, mint ahogy a mi svájci késünk megadta most magát, miközben megpróbáltuk feltárni az évtized zenei felhozatalát. Elarctalanodás, elsvédesedés, DJ-diktatúra és mindent elöntő hiphop hatások, valamint méretes rezgő fenekek jellemzik a 2010-es éveket, és ha Nietzsche most élt volna, tuti, hogy Isten után a rockzenére is kiállítja a halotti bizonyítványt.

10. Gotye: Somebody That I Used To Know (2011)
»Videó link«

A belga születésű ausztrál Gotye is tök pucéran érkezett a rivaldafénybe, mint a T-800-as, de míg a terminátor azonnal ruha és stukker után nézett, Wouter De Backer elég jól elboldogult egy pár doboz festékkel is. A Somebody That I Used To Know gyermekdal egyszerűségű slágere és testfestős klipje az előadó eszköztelensége ellenére is legalább olyan hatásos tömegpusztító fegyver volt a slágerlistákon, mint Arnold Schwarzenegger karaktere a filmvásznon. Gotye a magas, fehér értelmiségi fószer tökéletes archetípusa, tipikus antisztár, akit garantáltan nem ismerne fel senki az utcán, csak ha meztelenre vetkőzik, és elkezd háromszögeket festeni a hátsó felére. Slágere viszont kikerülhetetlen volt 2011-ben, ami mondjuk nem csoda, hiszen az általunk csak elsvédesedésként aposztrofált, az 1990-es években Denniz Pop által kitalált, majd a 2000-esekben korábbi jobb keze, Max Martin által tökélyre fejlesztett zeneszerzői-produceri módszer egyik legügyesebb követőjéről van szó: ha tudsz írni egy olyan dallamot, aminek addiktivitása csak a heroinéhoz mérhető, akkor már mindegy, miről énekelsz, mindegy hogy nézel ki, egyszerűen nem tudod elkerülni a sikert. Gotye-nek ez egyszer sikerült. Ráadásul a mű artisztikus jellegének hála még így is üdítő kivételnek, már-már magaskultúrának tűnik a lista többi alkotásához képest. Értékeljük, hogy Gotye még nem mutatta meg magát derék alatt!

A 2010-es évek emblematikus magyar slágerei

Nem rajongunk a hanyatláselméletekért, de az évtized termését elnézve megüzenhetjük Sallustiusnak: „Megint igazad volt, haver!” Mindent elmond erről a korszakról, hogy ekkor lehetett miniszter Rogán Antal, köztársasági elnök Schmitt Pál, és az évtized egyik legerősebb dobása a „Nevem SP” volt. A 2010-es években nálunk is megkerülhetetlenné vált a svéd producerek dalszerzési módszere, akik azt tették a könnyűzenével, mint Ford az autóiparral: nekik köszönhetjük a sorozatgyártást, amivel egyetlen húzódallam megszületése után már gondos szakemberek pakolják össze a dalt előre gyártott hangképletekből. Ugyanakkor hálószobából előtörő tehetségek korszaka is ez, de hisz már régóta tudjuk: mindenkinek a zsebében ott van a marsallbot! Vagyis esetünkben egy Canon 5d mark II fényképezőgép, amivel már szinte öreganyánk is tudott volna menő klipet gyártani a YouTube-ra.

10. Tolvai Reni: Do! (2010)
»Videó link«

Senkit ne tévesszen meg a dal címe, nem egy radikális kiáltvány ez a Kodály-módszer mellett, csupán a magyar könnyűzenét a Körös-parti Párizsból meghódító múzsa, Tolvai Reni hív minket cselekvésre, bár az a dal sokszori meghallgatása során sem derült ki számunkra, hogy pontosan mi is lenne itt a feladat. Vagy csak nem merjük bevallani, hogy megfutamodnánk. Az igazán fajsúlyos művészeti alkotás itt persze nem is maga a dal, hanem a hozzá készült klip, Jimy J. Hollywood rendező munkája. Nincs szerénytelen művésznév a magyar poptörténetben, de az ő neve azért a fellengzősség egy új szintjét hozta el. A BioTech USA táplálékkiegészítőket gyártó cég szponzorálta klip egyszerre idézi meg a skandináv krimik és a késői Steven Seagal-filmek világát. Jellemző, hogy nem a megasztáros énekesnő szexi pillantásaitól, hanem a Stallone-féle Kobrában is feltűnő 1950-es Mercury Monterey automobil látványától dobbant meg először a szívünk, de aztán elvesztettük a fonalat. Az akcióra borospohárral érkező bérgyilkos képe olyan nóvum, amivel eddig nem találkoztunk a mozgókép-történelemben, lelki szemeink előtt azonnal megjelenik az ostromlott Sztálingrádban németekre vadászó Vaszilij Zajcev alakja, ő is biztosan a szamovárjával érkezett minden bevetésre. Ha tényleg Oswald lőtte le Kennedyt, talán még egy barbecue-t is összedobott a texasi tankönyvraktár 5. emeletén, miközben az elnöki konvojra várt. Még jó, hogy Oliver Stone rendezte a JFK című filmet, és nem Jimy J. Hollywood.

A magyar rocktörténet mélypontjai

Fel a szegecselt bőrdzsekikkel és elő a Kőbányaival, mert elég volt a kékre festett hajakból, a fiúkból lett lányokból és az uborkás Sprite-ból! Kirobbantjuk a metálháborút, és az se tart vissza, hogy mit szól ehhez Brüsszel, vagy hogy ezután úgy hallgattatnak el, mint a RoToR együttest. Minket nem tudott megvesztegetni a Kartago Tours: itt vannak a rocktörténeti gyalázatok, és a lista végére érve már garantáltan nem lesz jó magyarnak lenni.

10. Metal Lady: Legendák és mesék (1990)
»Videó link«

Bíró Ica egy meglehetősen ismert naptármodell volt a maga idejében, akinek az idomait a dél-dunántúli kisipari termelőszövetkezetektől egészen a Videotonig előszeretettel használták fel reklámcélokra, de ez önmagában nem lett volna elég, hiszen a Skála-arc Komjáthy Ágiból se lett grunge-énekesnő. A rockkarrier az 1990-es Metal Lady című albummal indult, majd jött az 1994-es, nem igazán genderkompatibilis Azé a nő, aki megműveli című lemez, amely egyszerre pályázhatna az agrárminisztérium és a családpolitikai államtitkárság támogatására. A KISS-es (és nem KISZ-es) jelmezt öltő énekesnő jelensége akkor újdonságként hatott a magyar ugaron, de nem véletlen, hogy ma már csak a VH1-on hajnali kettőkor láthatunk hasonló, gondolatébresztő produkciókat. Egyszer egy fantomképessel szívesen megrajzoltatnánk azt a betelefonálót, aki ezt a számot kéri a rádióból, hogy vajon miként nézhet ki és milyen szociokulturális háttérrel rendelkezik. Látszólag csak arra építettek a kreátorok, hogy majd úgyis minden figyelmet leköt, ha látványként szegecsekkel verik ki Bíró Ica vénuszdombját. Bár a Metal Lady semmilyen előadói kvalitással nem rendelkezett, mégis megvolt a maga funkciója, mert amelyik együttessel albumot készített, előbb a Pokolgéppel, majd az Ossiannal, az egy kis időre elfüstölt, mondhatni, hogy Bíró Ica a magyar metálzene királyvize volt.

A magyar raptörténet mélypontjai

Fölhúztuk a pilótaszemüveget és beleszálltunk a magyar rapháború fingfelhőibe: a Rapülőktől zuhanunk lefelé, hogy az Irént megcsináló VV Okiban az új Balassi Bálintot ünnepeljük, és végül trónra emelhessük a harmadik évezred Ady Endréjét, Mr. Bustát. Hiába van velünk a magyar rendőr, innentől már bármikor ránk lőhetnek egy kempingbicikliről, de hát mit is remélhet az élettől az a generáció, amelyik Paintől akarta megtudni, hogy mi a szex.

10. Rapülők: Áj Láv Jú (1992)
»Videó link«

Ahogy Janus Pannonius az időmértékes verselést, úgy terjesztette el Geszti Péter hazánkban a rapzenét, miközben a Kádár-rendszerből átvezetett minket az 1990-es évekbe: már az Első emelet szövegírójaként is pusztított a „Benő, meddig kell még várni, míg a fejed lágya benő?”-típusú leleményeivel, a Rapülők légi marsalljaként azonban már kipörgette a később „gesztizmusként” elhíresült sötét módszertant: már a zenekar elnevezésében, a számcímekben, hát még azok szövegeiben, hogy az Áj Láv Jú belénk égő klipjéről ne is beszéljünk, úgyhogy 1992-ben az egész országot felperzselte verbális gyújtóbombáival. Egy vicczenekarnak tűntek, de a szupersztárságig emelkedtek ezzel a nagyon infantilis produkcióval, ám mivel huszonöt év múlva is halálosan megsértődnek, ha kritizálják őket, lehet, hogy mégis komolyan vették. És bár ebben a színes, hülye láncos maskarában benne volt az SZDSZ későbbi bukása, azért az őket követő raphercegekhez képest Gesztiék még elég magas szinten tudtak magyarul. Ebben szerepe lehetett, hogy ők az igazi rapperekkel ellentétben nem a gettóban, hanem a Magyar Televízióban nőttek fel, de hát Magyarországon az underground is a Rózsadombról jött le.

A magyar zenetörténet legnagyobb szereptévesztései

Szilveszteri hangulatú listánkban ezúttal csupa olyan híresség szerepel, akiket nem rettentett el, hogy a kosárlabdaisten Michael Jordan milyen csúfosan megbukott baseballjátékosként, és úgy döntöttek, hogy egy alkalmatlan helyen és alkalmatlan időben megmutatják eddig nem ismert oldaluk, mint Karinthy artistája, aki hegedülni kezdett a cirkuszban. Csakhogy ezek a produkciók még John McClane-nél is pusztítóbbak lettek: a profik után jöjjenek az önjelölt sztárok, elrugaszkodott fantaszták és önmegvalósító műsorvezetők és színészek, akik énekelni kezdtek, bár ahhoz értettek legkevésbé a hidegburkolás mellett.

10. Hernádi Judit: Sohase mondd (1982)
»Videó link«

Az egyre büntetendőbb könnyűzenei határátlépések a színészlemezekkel kezdődtek, amelyek közül az 1982-es Sohase mondd című albumon található az egyetlen igazi sláger. Hernádi Judit búgó hangon előadott keserű tangója az első retrokorszak terméke, amikor a gazdasági nehézségek, az első nagyobb áremelések miatt felértékelődött a nosztalgia, és újrafelfedezték a viszonylag korlátozott énekhangi adottságokkal rendelkező Horthy-kori szupersztár, Karády Katalin dalait. A bociszemű Hernádi Juditnak minden fizikai adottsága megvolt ahhoz, hogy eljátssza a „végzet asszonyát” az elfáradt Kádár-rendszerben, tökélyre fejlesztve a „szomorú színésznő” Karády Katalintól egész a Sütő Enikő Modelliskolából érkező Kapócs Zsókáig vissza-visszatérő típusát, utóbbinak még a Wikipedia-oldalán is az szerepel: „alkalmi énekesnő”. A le-lecsukódó, bágyadt szemhéjakkal dolgozó Hernádi egy bordélyház madame-jaként, kiégetten, motorikusan énekel, mint aki már túl van jón és rosszon, nem hisz semmiben, mégis „a mindenen túl a minden jön el” sorral várja a sorsa jobbra fordulását. A dalszöveget Verebes István tíz perc alatt írta, és a gázsiját ugyanennyi idő alatt költötte el, a zenét pedig Döme Zsolt szerezte. Bár a tangó alapvetően idegen a magyar nemzetkaraktertől, az 1980-as évek elejére elfáradtunk a csűrdöngölésben, és megértünk rá, amikor a világelsőséget is átvettük az öngyilkossági statisztikákban, így a Sohase mondd állandó száma lett a délutáni kívánságműsoroknak, amikor a lakosság túl a napi teendőkön besüppedt a fotelbe.

A kiirthatatlan magyar bulislágerek

Háborúban vagy mulatságban mutatja meg egy nép, milyen is valójában, úgyhogy a Magyarságkutató Intézet feladatát vállaltuk magunkra, amikor Bartókként és Kodályként alámerültünk a bulik világába az idősek otthonától a lakodalmakig azért, hogy végre rögzítsük, mi is a magyar. Eszerint a szánkat használjuk a legtöbbet, még mulatozva is azon tépjük magunkat, hogy ki visz majd haza, és ha véletlenül belebotlunk a boldogságba, azonnal búcsúzni akarunk tőle. Itt vannak azok az elpusztíthatatlan slágerek, amelyeket már apáink is énekeltek és unokáink is ezeket gajdolják majd, mert éppúgy elmaradhatatlanok a magyar bulikból, mint a misékről az Agnus Dei.

10. Apostol: Nehéz a boldogságtól búcsút venni (1978)
»Videó link«

Az Önök kérték műsor függőinek, az Arany Alkony Nyugdíjas Otthon tévészobájának távkapcsolóért verekedő tévénézőinek örök kedvence az Apostol együttes, amelynek legnagyobb slágere műfajilag behatárolhatatlan, akár a madártejes pizza, hiszen valahol félúton helyezkedik el az önfeledt buli és a fotelben elszenderülés között. Az Apostol a balatonföldvári Balatongyöngye étteremből hódította meg az országot, köszönhetően annak, hogy a „nincs szerencsém” vagy az „okosabban kéne élni” mélységű szövegei minden élethelyzetre alkalmasak, és bár az együttes tagjain a tenyérlengetős inget idővel felváltotta a sportzakó, az Apostol életművére konstansan jellemző maradt, hogy falvédő-bölcsességű dalszövegekkel dolgoztak. A Nehéz a boldogságtól búcsút venni című dalukat hallgatva az az érzésünk, mintha kifejezetten szovjet exportra szánták volna, ha már úgyis eladó-kiadó a szívük, hogy egy bögre vodka mellett dajdajozzák. Ugyanakkor mégis mélyen magyar ez a dal. Hiszen nem tudjuk meg, miért kell a boldogságtól búcsút venni, egyszerűen csak egy belső kényszer hajt arra, hogy eltakarodjunk onnan, ahol boldogok lehetünk. Magyarországra kell születni ahhoz, hogy ezt megértsük.

A magyar mulatós kánon sarokkövei

Nincs másik műfaj, amely annyira telibe kapta volna a magyar néplelket, mint a mulatós zene. Ami a franciáknak Baudelaire, Rimbaud, Verlaine, az a magyaroknak Fásy Ádám, Bunyós Pityu és Sláger Tibó. Még akkor is így van, ha őszintén szólva egyáltalán nem látjuk, mire mennek a bögrerészeg franciák a saját triójukkal, elvégre aligha lehet a Montmartre éjjel-nappali boltjaiban vásárolt dobozos sört fogyasztva, hajnali kettőkor lyukas zokniban Rimbaud-ciklusokat nótázva hazatántorogni. Ezzel a fölvetéssel el is kerültük az öngyarmatosítás vádját, hiszen tudattuk, a mulatós hármas munkásságának társadalmi hatása messze felülmúlja a jó sajtójú rímelőkét. Pusztító tízesünk a csipkés kombinétól a didiig halad, hogy végül megpihenjen az örökkévalóságban.

Szokásunktól eltérően a tizedik helyezett bemutatása előtt rendezünk némi elméleti alapozó edzést, mert az SZDSZ-en és a kultúrsznob magyar sajtón felnőtt magyar értelmiségnek annyi fogalma van a mulatós zene igazságáról és mélységéről, amennyi nekünk a diofantoszi egyenletek megoldhatóságáról. Tehát a magyar mulatós zene nem csak úgy lett, mint egy Éden Hotel-szereplő médiakarrierje, hanem merít a tradicionális magyar nóta hagyományaiból, tiszteli az olyan csúcselőadóit, mint a ránézésre mindig a kelleténél három számmal szűkebb öltönyben fellépő Tarnai Kiss László, respektálja és használja a cigányzenét, megjeleníti a hagyományos népi hangszereket, a prímások igazsága is föl-föltűnik a dalokban, noha a tradicionális cigányzenének összességében kevés köze van ahhoz a műfajhoz, ami mulatósként terjedt el Magyarországon. Már csak azért is, mert már a sokszor autentikusnak gondolt magyar-cigány zenének is kevés köze van az eredeti muzsikához, Bartók Béla és Kodály Zoltán azért is indultak el 100 éves mamókákhoz régi dalokat kérni, mert meggyőződésük volt, hogy az a zene, aminek föltűnő élvezetekor Tisza István megnyalt bankót ragasztott a cigány homlokára, már messze nem az, aminek a cigányzene született. Magyarországon végig undergroundnak számított a többmilliós lemezeladásokat produkáló műfaj, belőle nem játszottak a rádiók, magánkiadásban jelentek meg kazetták, a „hivatalos” kiadó, a Magyar Hanglemezgyártó Vállalat nem jelentetett meg mulatóslemezt a kilencvenes évek közepéig.

10. 3+2 együttes: Csipkés kombiné (1986)
»Videó link«

Az az 1986-os lemez, amelyen ez a szám megjelent, minden idők legnagyobb példányszámát elért magyar albuma lett: 1,5 milliót adtak el belőle. Az együttes gerince a három vajdasági fiú, a Bugyi testvérek. Nem véletlen, hogy a határon kívülről indult a karrier, a kor Jugoszláviájában nagyobb volt a mulatási szabadság foka, mint idehaza. Noha a rendszerváltás előtti korszak hozta el a 3+2-t, a demokratizálódás folyamatai már látszanak, ennek köszönhető a szintetizátor megjelenése, amelynek föltűnése után bárki lehetett szintis ember egy lakodalomban. A műfaj a lakodalmas rock gúnynevet kapta, annyiban a 3+2-re rá is illett a jellemzés, hogy rockzenekarként kezdték pályájukat. Sikereik annak is köszönhetők, hogy a klasszikus hangszerelés helyett innovációt hoztak, megjelent az elektromos gitár, a basszusgitár, a dob és persze a szintetizátor. Megérezték a kor szellemét, értették, hogy kellenek a mulatós nóták, hozzáadták saját tudásukat, hangszereiket, aminek egyértelmű nyeresége volt, hogy nem kellett cimbalmot cipelni a fellépésekre. Ebből lett a bombasiker, amely felszámolta azt a meggyőződésünket, hogy az István, a király van meg minden magyar lakásban, az adatok ezt cáfolták, kiderült, hogy a 3+2 együttes lemeze az, ami minden otthonban fellelhető. Pedig ha ránézünk az együttesre, akkor elsőre az Ed Sheeranre irigy nagyképű figurínó bújik ki belőlünk, aki közli, nem jutnának nőhöz, ha nem lenne gitár a nyakukban. Ettől függetlenül azért nem küldjük a brit popipar közepébe a 3+2-t, mert magyar Arctic Monkeysnak nevezni azért túlzás lenne őket. Beszélünk inkább a szövegről, amely tudatja, hogy a híd alatt, a híd alatt, a Margit híd alatt, bámultuk mi ott a csajokat. Akad köztünk olyan, aki sokszor járt vizelni a vonatkozó területre, de esküszik, hogy ritkán tűnt fel bámulásra érdemes nő azon a szakaszon. Persze tudjuk, hogy nem ilyen plasztikus értelmezési tartományt jelöl ki a szöveg, amely valójában a nagykoalíciós korrupció allegóriája, így meséli el, hogy alulnézetből, lentről, tehetetlenül bámuljuk az elit korszakos árulásait. Műfajindító alapmű, minden benne van, amiről az egész mulatós szól. A későbbiek csak finomítani tudtak a plasztikus képi megfogalmazáson, de érdemben hozzátenni nem sikerült.

A magyarság alternatív himnuszai

Amikor Rákosi Mátyás új himnuszt szeretett volna íratni Magyarországnak, a felkért Illyés Gyula és Kodály Zoltán megijedt a feladattól, de a top tenünkben listázott többnyire középszerű vagy annál is rosszabb műdalok alkotói híján voltak az aggályoknak, és bátran bevállalták, hogy megírják az új magyar nemzeti imát, míg mások meg csak jót s jól akartak csinálni, slágert írtak, hogy aztán maguk számára is váratlanul emelje meg nótájukat a nemzet. Dessewffy Tibornak dedikált magyarságkutató szintézisünkben sikeres popdal éppúgy helyet kapott, mint szaxofonszólóval megvadított, megverselt magyar helységnévtár, és irigyeljük Kölcseyt, aki nem tudhatta, hogy a magyar nép zivataros századai után még jöhet a „maracujás–mar a gulyás” rímpár.

10. Beatrice: 8 óra munka (1991)
»Videó link«

A Beatrice 8 óra munka című dala egy utolsó tisztelgés a létező szocializmus előtt, amikor a világ proletárjai a műanyagterítős italozókban egyesültek a dolgozó parasztsággal, döntötték magukba meló előtt és után a mosószerhabzású világos sört, hogy a rendszerváltás után együtt süllyedjenek a prekariátusba. Abból a szempontból inkább a Szózatra hasonlít ez a szeszinternacionálé, hogy a Beatrice határozottan programot ad, ez a sláger nem egy ima a nemzethez vagy pláne Istenhez, hiszen a „nyolc óra munka, nyolc óra pihenés, nyolc óra szórakozás” a II. Internacionálé követelése volt. 2018 óta a rabszolgatörvény elleni tiltakozásként is felfoghatjuk. Nagy Feró, a „nemzet csótánya” innen jutott el odáig, hogy egykori lázadó rocksztárként immár a Story Magazinban rettegjen a migrációtól, és álljon ki megroggyanva a kormány mellett, ami szomorúbb, mint Csörsz István Elhagyott közérzetem című riportkötete. Talán valaki megtámogathatná két mankóval és két palack pezsgővel, mert így nekünk is „savanykás íz tölti szánkat”.

Filmes-tévés top tenek

Gyerekkorunk kedvenc mesesorozatai

Buster Keaton-reinkarnációk, meddő lézercsaták és a francia felvilágosodás szelleme lengi körbe ezt a válogatást, ami talán a legfontosabb az összes, könyvünkben szereplő lista közül, hiszen soha nem rejtettük mojitós vödör alá, hogy a rajzfilmet tartjuk az emberi civilizáció egyik legnagyobb vívmányának, közvetlenül a fagyasztott pizza után. Egy jó rajzfilmsorozat ugyanis szórakoztat, tanít, nevel, tükröt tart, de legalábbis kiváló becenevekkel látja el a sarki kocsmák törzsközönségét és a pizzériák étlapjait.

10. Tom és Jerry (Tom and Jerry, alkotók: William Hanna, Joseph Barbera – 1940-től napjainkig)
»Videó link«

Tom macska és Jerry egér karaktere a hangos filmmel eltűnő burleszkfilmek világát mentette át, bennük él tovább Charlie Chaplin és Buster Keaton mozija, ők a rajzfilmek Stanjai és Panjai. Bár hozzánk csak az 1980-as évek végén ért el televíziós rajzfilmsorozatként, a tengerentúlon az 1940-es években, a mozikban indult a két állatka karrierje. A Fred Quimby által meghatározott klasszikus korszak epizódjait egy rakás Oscar-díjjal tüntették ki, a legikonikusabb rész innen talán a „Cat Concerto” című, amely az egész világon ismertté tette Liszt Ferenc Magyar rapszódiáját, és egyszersmind ki is nyírta azt, mert azóta nem lehet komoly arccal, röhögés nélkül előadni vagy végighallgatni. Az 1960-as években aztán egy új széria is készült, a Warner Bros.-tól érkező Chuck Jones a korábbi telt, kerek figurák után egy kicsit szögletesebb látványvilág felé vitte el a Tom és Jerryt, ennek már kevesebb rajongója van, de mi még ezt is szeretjük. Ellenben az 1967 után, már bérgyártásban készült további darabokkal. A két legendás rajzfilmes mellett természetesen az író-rendező párost, William Hannát és Joseph Barberát kell megemlíteni, akik Tom és Jerry mellett egy rakás legendás rajzfilmkaraktert adtak a világnak Maci Lacitól Atom Antin át a kőkorszaki szakikig. Magyarországon amúgy vezetéknevük alapján sokan nőknek gondolhatták őket, legalábbis a soroksári lakótelepen egy időben működött egy „Hanna és Barbara Virágkereskedés”. A Tom és Jerry évtizedeken átívelő hosszú pályafutása már csak azért is fontos, mert egész korszakokat tükröz vissza nekünk: így láthatjuk azt, hogy az 1930–1940-es évek Amerikája hogyan alakul át az 1960-as évekre, a néger házvezetőnő miként tűnik el, és lesz belőle egy kedves, pipiskedő feleség. Roosevelt New Dealjétől Kennedy „amerikai álmán” át a Lyndon Johnson-elnökség jóléti rendszerváltási kísérletéig jutunk, de hiába jön közben a középosztályosodás, az emancipáció és a polgárosodás: a macska-egér ellentét örök. Mindenhol ismert és kedvelt sorozat a Tom és Jerry, talán éppen ezért indulatos viták tárgya is, mondván, hogy legitimálja az agressziót. Gyerekkorunkat megterhelték azok a pszichológus szakértők, akik az amerikai iskolai lövöldözéseket egészen a Tom és Jerry lélektorzító hatásáig vezették vissza a reggeli műsorokban, úgyhogy mi is némi bűntudattal imádtuk, ahogy Tom egy fejére esett üllő hatására harmonikává változott. Ha a biológiáról nem is, de a fizikáról ebből a rajzfilmből majdnem tanultunk annyit, mint Öveges professzortól, és valószínűleg nincs gyerek, aki a hatására nem kísérelt meg építeni egy Rube Goldberg-gépet.

Gyerekkorunk leggyűlöltebb mesesorozatai

Ki ne emlékezne arra, hogy a Varjúdombi mesék mennyire el tudta cseszni a vasárnap reggeleket? Hogy mennyire lehangolóan depressziós volt Mátyás, a házimanó, aki simán Martin Riggsként vehetett volna stukkert a szájába? És kinek állt érdekében a Szekrénymesék pszichoanalitikus rémálma? A „Hagyd aludni a papát!” felszólítás után nem egyszer a horror várt ránk, hiszen még akkor is gyurmafilmekkel kínoztak minket, amikor már a Tini nindzsa teknőcöket is lehetett nézni egy párhuzamos valóságban, arról nem is beszélve, hogy a G. I. Joe után mennyire vérszegénynek tűntek Heltai Gáspár fabulái. Öngyógyító céllal gyerekkorunk traumatikus mesesorozatait is kibeszéljük.

10. Szimat Szörény (alkotó: Jurek Kaminski – 1988)
»Videó link«

A legdurvább pszichedelikus élményt kínálta a Szimat Szörény című „krimisorozat” emberkalandokba keveredő nyomozó és bűnöző állathőseinek félléte, akiknek Kern András és Kútvölgyi Erzsébet adták a hangjukat, inkább büntetésként, mintsem jutalomjátékként. Két világ csúszkált egymásba a szürrealista noirban, nélkülözve minden logikát és genetikai gátat. Felnőtt fejjel értelmet nyerhet számos poénja, csak hát ezt mégis gyerekeknek mutatták be, akiknek így a Show Girls csajainál kevésbé dögös macska- és kutyafejű sztriptíztáncosnőket kellett nézegetni, ha már a sokkoló főcím alatt nem húzták magukra a minden szörny ellen univerzális védelmet nyújtó paplant. A természetfilmes Jurek Kaminskinek szokatlan lehetett, hogy egy mesesorozatot kellett megrendeznie, ezért mindenféle segédeszközöket használhatott, mint például az LSD-t vagy egyéb hallucinogéneket: belegondolni se merünk, hogy még két csík szimat után mi lett volna a végeredmény, mert a Szimat Szörény így is a magyar Twin Peaks lett, olyan, mintha a betépett David Lynch rendezte volna a Zsarumelót. Ebben a sorozatban is viszontláthatjuk a felbomló államszocializmus, a kezdődő rendszerváltás csalóit és haszonlesőit is, de Jurek Kaminskinek még 1988-ban se sikerült maga mögött hagyni azt az államszocialista kriminológiai sztereotípiát, hogy a bűncselekmények mögött mindig egy külföldre szakadt hazánkfiát kell keresni kitervelőként. Hiszen szocialista ember, pláne kutya és macska, nem kereskedhet mondjuk kábítószerrel, pedig éppen a Szimat Szörény megszületése bizonyítja, hogy a kommersz cseresznyepálinkánál is volt ütősebb cucc a Kádár-rendszerben. A Szimat Szörény nem alapított iskolát, csak egyetlen vakító villanás volt, amely a szerencsésebbeknél memóriatörlést okozott. Már a maga korában sem értette senki, és nem is követte semmi. Hacsak nem mi vagyunk a következményei.

A Magyar Televízió legrosszabb műsorai

Sokan óvtak, hogy kinyissuk ennek a szobának az ajtaját, de megtettük: már az is nagy szívás volt, amikor azon a délelőtt maradhattál otthon betegség miatt, amikor a nemzetiségi műsorokat adta a tévé, de a következő műsorok aztán annyira rosszak voltak, hogy ezeket már tényleg csak a Filmvilág esztétái védhették meg. A tévéműsornak belőtt teletexttől a cicanadrágos mozdulatművészeken át jutunk el a Civil Kurázsiig, amely megmagyarázza a civil szervezetek elleni kormánytámadásokat. Csak annyit mondunk, hogy nem ezek a produkciók ihlették Németh Lászlót az Emelkedő nemzet című cikkére.

10. Képújság (1982-től napjainkig)
»Videó link«

Kevesen hinnék, hogy Albánián kívül létezhet még ország, ahol televízióműsorként lőtték be a teletextet, de a Magyar Televízióban 1982-ben ez is megtörtént. A teletext volt a sorosan kötött, kizárólag hírközlésre alkalmas, kattintásmentes internetautomata. Nem éppen gyerekműsornak szánták, de mivel csak az állami csatornát nézhettük, a Képújságon is rajta voltunk, noha éppenhogy csak ismerkedtünk a Tolnai-olvasókönyvvel, amelyben nagy csiga jelezte a „Cs” betűt, így egy hírt se tudtunk igazán végigolvasni, ami jobban felhúzott minket, mint a Maci kávé. De a felnőtteknek is felért egy gyorsolvasókurzussal. Megnyugtatóbb lett volna, ha már akkor halakat nézhetünk egy akváriumban, viszont az nem lett volna ennyire informatív. A ma megtekinthető Képújság-darabok nemcsak az egykori hírek – például „Ünnepségek, táviratok a Győzelem Napján”; „Nincs fegyvernyugvás Bejrútban” – miatt remek dokumentumok, hanem mert szépen megmutatják, hogy a Magyar Televízió zenei szerkesztői azt hitték, sosem hullik le a vasfüggöny, ezért gátlástalanul lopták el aláfestő zenének a kortárs nyugati szintipopszerzők leghangulatosabb darabjait. Így ha a gyors hírváltások miatt nem is tudtuk meg, hogy miért fogadták Daniel Ortega nicaraguai elnököt Rómában, legalább megismertük Jean-Michel Jarre világát. Abból a szempontból is felszabadító volt a Képújság, hogy a híreket itt legalább nem a félelmetesen rezzenéstelen arcú Moldoványi Ákos nyomta az arcunkba a televízióban. Szinte felért azzal a kéjmámorral, mint amikor az 1985-ös választáson már nemcsak a Hazafias Népfront jelöltjeire lehetett szavazni. A szegényes alternatívák közti választás jellemző volt a szocialista évtizedekre a szavazólaptól a műsorkínálatig, mivel a Képújság valós alternatívája a késő esti műsorsávban Pomezanski György volt, aki különböző hagymázas ötletekre próbált befektetőket szerezni a hirtelen meggazdagodott butikosok közül Felkínálom című műsorában.

A kereskedelmi tévék legrosszabb műsorai

Ezúttal is nehéz helyzetben volt a zsűri: olyan mélységeket jártunk meg, amelyeket csak speciális levegőkeverékkel és mindenféle szíverősítőkkel lehet túlélni. Csak a TV2 bukásaiból vagy az elborzasztó humoros műsorokból összeállíthattunk volna egy tízes válogatást, de törekedtünk a sokszínűségre, úgyhogy több csatornában is alámerültünk. Már azokat a szülőket se értettük, akik „vicces” felvételeket küldtek be a gyerekeikről egy pelenkaszagú németchen humorműsorba, de azok a programigazgatók aztán tényleg megőrültek, akik a saját sztárjaik megalázását adták el szórakoztatásként. Gábor Gábor legyen a talpán az a vállalkozó, akinek ezután még van gusztusa beszállni a kábeltévézésbe.

10. Csíííz! (RTL Klub, 1998–2002)
»Videó link«

József Attila hiába fohászkodott a Hazám című versében, hogy „ne legyünk német gyarmat”, az RTL Klub a német Bitte, lächeln! mintájára 1998-ban elindította az első magyarországi Heimvideo-show-t is. A kisgyerekek eséseit és tortába fejeléseit rögzítő „vicces” felvételeket importáltak, ugyanakkor a Csíííz!-ben saját fejlesztésű kabaréjeleneteket is bemutattak, amivel sikerült alulmúlni még a pelenkaszagú németchen humort is. A Csíííz!-ben lett országosan ismert Liptai Claudia, a Gór Nagy Mária Színitanoda anti-Jászai Marija, de méltatlan lenne csak őt kiemelni, hiszen mellette Forgács Gábor, Besenczy Árpád és Beleznay Endre kész Sonderkommandója volt a mókázásnak. A jeleneteket Trunkó Barnabás és fia, Trunkó Bence követték el aljas nyereségvágyból, szóval nem kizárt, hogy a színészek még javítottak is az eredetiken. Még a megrendezett balesetvideók is felüdülést jelentettek a bohózatokhoz képest. A Csíííz! ma még fellelhető adásai a mementói annak az internet előtti korszaknak, amikor ezek a „vicces” házi videók még a tévére kényszerültek, és amikor még csak keresték Liptai Claudia ideális televíziós hajszínét. Végül megtalálták, hogy valami jót is mondjunk műsorvezetői pályafutásáról.

A magyar televíziózás csodabogarai

A Kádár-kori Magyar Televíziótól a Szív TV-n át a kortárs internetes televíziózásig terjed a horizontunk a mindig csak magukat adó csodabogarak felsorolásánál, ők azok, akiknek a CV-jében csak annyi áll, hogy „médiaszemélyiség”, és egytől egyig kanonikus figurák, bár Kant nem írt róluk Az ítélőerő kritikájában. Különös ismertetőjelük, hogy ha kiválasztunk egy embert a Föld majd’ 8 milliárd lakosa közül, és leültetjük a képernyő elé, a magyar nyelv, az adott korszak és a kultúra ismerete nélkül körülbelül 5 másodperc alatt jön rá csodabogarainkat nézve, hogy itt valami nincs rendben. Persze mindenki más az emblematikus tévés arcokat, műsorvezető legendákat, kvízmester doyeneket, riporter mastermindokat, bemondóhéroszokat listázná rajtunk kívül, de mi tudjuk: ahhoz, hogy pontosan lássuk, mi a nívó, azt is tudnunk kell, hogy mihez képest az. Barkácstelevíziókon innen, bugyigyűjteményeken túl, az elveszett ékezetek tengerén.

10. Dévényi Tibor
»Videó link«

Dévényi Tibor a képernyőn: eklatáns példája annak a problémának, hogy a magyar csatornák sose tudták kiválasztani a megfelelő gyerekműsor-vezetőt, hiszen még a profi RTL Klub is mellényúlt Jónás Ritával, aki egy beszpídezett marketinges intenzitásával vezette a Kölyökklubot. A Kádár-rendszerből örököltük meg Dévényi Tibort, aki két évtizeden át lerobbanthatatlan volt a képernyőről, mert a megfelelő potentátoknál mindig lehetett egy kívánsága, noha alkalmatlansága egy óvodás számára is nyilvánvaló volt. Már fénykorában is bukott ember volt a lemezlovasból lett műsorvezető, pedig a diszkzsokék első generációjának csak annyi feladata volt, hogy föltegyék a lemezt és bemondják az előadót, de ehhez képest Dévényi még a Három kívánságban is minden létező együttesnevet elhibázott. A kontraszelekció iskolapéldájának tűnt abban a Magyar Televízióban, ahol a különböző műsorok vezetésére azért mindig megtalálták az alkalmas embereket, hiszen Antal Imre, Baló György vagy Knézy Jenő hozzáértése vitán felül állt. Képtelen volt levezetni az egyébként is hazug gyerekműsort, hiszen a gyerekek valószínűleg sose azt kapták, amit igazából szerettek volna. Nem hisszük el, hogy bármelyik gyereknek is az lehetett a kérése, hogy a Scooter (amit Tibi bácsi persze Scootersnek mondott) tagjai palacsintázzanak egyet. Ez a „kívánság” nyilvánvalóan egy étterem reklámja volt, miképp minek akart volna bárki is megnézni egy kétperces verekedést az éppen a mozikban futó Amerikai nindzsa 2-ből, mikor kérhetett volna egy jegyet is a vetítésre. A Három kívánság sikerességéhez egyedül az járulhatott hozzá, hogy a „Tibi bácsi elintézi” mottó telibe kapta a néplelket, hiszen itt évszázadok óta úgy működik az ország, hogy a legtöbb mindent kerülőutakon kell kijárni egy korrupt politikusnál.

Emblematikus VICO-filmek

Az Ön kedvenc könyvéből nem maradhat ki a VICO-filmek listázása sem, természetesen magyarul, hiszen minden írásunk szinkronizált. A Magyar Olimpiai Csapat hivatalos támogatójának tékájában mindent megtalálhattunk a Törzsvendég című romantikus komédiától a Michael Dudikoff-életmű csúcsáig, a forgalmazók egyetlen szempontja csak a minőség, vagy legalábbis így gondoltuk ezt gyerekkorunkban. A sárga VICO-kazettákat a Tony Montanaként csúcsra rakétázó és ott csúf véget ért médiacézárnak, Fenyő Jánosnak köszönhettük, aki annyira markáns arca volt a rendszerváltás utáni vadkapitalizmusnak, mint amilyen Charles Bronson a bosszúfilmeknek, hiszen csak annyira volt barátja a jogdíjaknak, mint Chuck Norris a terroristáknak.

10. Börtönbolygó (Alienator, r.: Fred Olen Ray – 1990)
»Videó link«

Az Alien, a Predator és a Terminator összegyúrása egyetlen B kategóriás filmbe annyira eszelős koncepció volt, hogy erre a szürrealisták is megvakarták volna a fejüket, és legalább annyira gátlástalan, mint „Ultimate USA” márkanévvel fehérjecéget alapítani Kisvárdán. Nyomokban még Star Warsot is tartalmaz a „The Ultimate Terminator”-ként hirdetett mozi, úgyhogy ki-ki igénye szerint csipegethet belőle. Az ajánlója szerint egy börtönlázadásról szól „a csillagrendszer legtitokzatosabb pontján”, de valójában ez csak a csali: az alkotók olcsóbban megúszták, mivel a Börtönbolygó a Földön játszódik, konkrétan a Fülöp-szigeteken, ahol egy üveg Coca-Colával ki lehetett fizetni a statisztákat. Az efféle spórolás és trükközés szinte védjegye volt a Golan-Globus-filmeknek és így áttételesen a VICO-filmeknek is, de hát ne legyünk kritikusak: Tarkovszkij is ilyen földszagú sci-fiket forgatott. A Börtönbolygóból amúgy nemcsak a drága díszleteket spórolták ki, hanem a cselekmény és a dialógusok megírását is: hiszen ha egy „lázadásról” szól a film, akkor az is elég, ha szteroidoktól felpumpált pankrátorok lövöldöznek ész nélkül másfél órán át. Az „alienatort” – Kosztolányi legyen, aki ezt magyarra fordítja – egy testépítő nő, a korszak bodybuilding-magazinjainak állandó címlapsztárja, Teagan Clive alakítja. Szellemtörténetileg amúgy is jellemző volt a Reagan-korszak erősemberkultusza miatt, hogy minden akciófilmet izomagyú antitalentumokkal pakoljanak tele, és hát ebbe a filmbe is jutott. Ha volt ellenpontja a péntek délutáni Ablaknak, akkor ez a film volt az.

Gyerekkorunk kedvenc akciófilmjei

Hősök, akiknek a mozdulatait utánoztuk. Egysorosok, amelyekkel a konyhás néniknek visszavágtunk, ha nem ízlett a tökfőzelék, hiszen mi is szívesebben zabáltunk volna szarvashúsos pizzát és vörösboros csirkét. Jelenetek, amelyek hatására a kocsmai nézeteltérések rendezésének első számú eszközévé vált a nuncsaku, és amelyek miatt egész osztályok öltöztek fehér nindzsának az általános iskolai farsangon. Ikonikus képek, amelyek alapján komplett tájegységek népe gondolta úgy, hogy a szájban tartott gyufaszál elengedhetetlen része az egészséges szájhigiénének, és amelyek miatt tízszeresére nőtt a ketchup-eladás. Filmek, amelyek egy egész nemzedéket rabosítottak és életpályákat szabtak meg. Eposzok, amelyeket csak hangalámondással lenne szabad nézni német eredetiből másolt VHS-en, de amelyeket máig vetítenek a kereskedelmi tévék. De elég lett volna, ha csak annyit írunk: jipijáé.

10. A nindzsa színre lép (Enter the Ninja, r.: Mehanem Golan – 1981)
»Videó link«

Franco Nero nindzsafilmje a gyerekkorunkat bearanyozó Cannon Groupnak, a kiöregedő akciósztárok, izraeli fegyverek és a pöccintéstől robbanások Medici-udvarának az 1981-es mozija, amellyel a Golan-Globus-producerpáros az amerikai mozipénztáraknál is megcsinálta a szerencséjét. Nem véletlen, hogy A nindzsa színre lépet Cannes helyett Los Angelesben mutatták be, hogy aztán térdre kényszerítse az ELTE esztétáit is: elég, ha csak annyit mondunk, hogy a Nyugattal csak a másolt kazettákon keresztül érintkező Magyarország ebből ismerte meg a nindzsucut. Úttörő nindzsafilm, amely színéről a visszájára fordítja a japán legendát, mert ebben megesik, hogy a japán fekete nindzsák rasszista alapon rekesztik ki a fehér, bajszos Franco Nerót a gyilkolás mesterei közül, aki a civil életbe visszatérve sámlival és dobócsillaggal gyilkol filippínókat Manilában. A rendező Menahem Golant ismerve nyilván azért, mert a Fülöp-szigeteken volt a legolcsóbb forgatni, de a Pepsi-reklámok és a kakasviadalok ideális hátteret biztosítanak a lefejezéseknek és a trapéz nadrágra fröcskölő vérnek. Mindenképpen nézze meg, aki kételkedik abban, hogy Franco Nero valóban annyira sokoldalú színész-e, hogy neki mindegy: fehér nindzsaként vagy Árpád vezérként kell-e a távolba merednie.

Gyerekkorunk legrosszabb akciófilmjei

Izraeli fegyvernevek, amerikai–bolgár koprodukció, „csak a Film+ műsorán”. Néhány intő jel, amiből a tapasztaltabbak már tudják, hogy életük legkellemetlenebb másfél órája vár rájuk, ami után azonnal levelet írnak a hágai nemzetközi bíróságnak vagy lobbizni kezdenek a genfi egyezmény további pontokkal való kiterjesztéséért. Nem is tudjuk, hogy kinek a bűne súlyosabb. Azoké a filmeseké, akik legendás címek hitványabbnál hitványabb folytatásait készítették el, vagy azoké, akik már elsőre is valami nézhetetlen vacakot tettek le az asztalra. Magunkon kívül igazából csak az ezekben szereplő, Cosmodiskkel összedrótozott, szebb napokat is látott hajdani akciósztárokat sajnáljuk, akiknek akkorra valószínűleg az alkoholnál már csak a tartásdíj volt nagyobb ellenségük. Ha az alábbi filmeket moziban kellett volna megnéznünk, tuti már a játékidő felénél dobtunk volna egy nindzsafüstöt.

10. Amerikai nindzsa 2 – A leszámolás (American Ninja – The Confrontation, r.: Sam Firstenberg – 1987)
»Videó link«

Azt nevezzük információs forradalomnak, hogy kisiskolás korunkban még a Három kívánságot kellett nézni, hogy csak egy kétperces verekedést láthassunk az Amerikai nindzsa 2-ből, és aztán az egész filmet nekünk kellett hozzáképzelni, mint Pheidiasznak a farokhoz az oroszlánt, ma pedig már hétköznap este is leadják egy B-filmes csatornán. A VHS-korszak emblematikus filmjeként méltatott Amerikai nindzsa után 1987-es folytatása sajnos úgy viszonyul az első részhez, mint a Bonanza Banzai a Depeche Mode-hoz. Méltatlan, de nevezhetnénk akár paródiának is. Pedig igencsak éltek vele kapcsolatban a várakozások, mivel nem tudtuk, hogy a lakótelepi játszóterek hőse, Michael Dudikoff időközben rászokott az alkoholra. A dzsúdozó ex-gyermekpszichológus szerencséje volt, hogy vizenyős szeme amolyan korkedvezményes nindzsamágiaként még sokáig elmélyült tekintetként hatott, de Dudikoff menthetetlenül elindult a lejtőn: a génkezelt, ám egyetlen mellkasvágástól mégis hörögve térdre eső szupernindzsákat felvonultató harmadik epizódban már nem is ő szerepelt. Az Amerikai nindzsa 2 alkotóit láthatóan a Dr. No című James Bond-film inspirálta a rumkoktélok és a kokain mellett: Joe és Curtis titkos küldetésben a Karib-szigetekre érkezik (igazából Dél-Afrikában forgott a film, mert ott a holland gyártásvezetők ostorral verhették a feketékből toborzott second unitot), ahol újabb és újabb tengerészgyalogosok tűnnek el az amerikai hadsereg támaszpontjáról, ami igencsak gyanús. És amikor kiderül, hogy a csellengések mögött egy „Oroszlán” nevű eszelős drogbáró ördögi terve áll, az már egyenesen felháborító. Percről percre rosszabb a film, ha moziban kellett volna végignéznünk, már a felénél azt kívántuk volna, bárcsak nekünk is lenne egy trükkös pukkanónk, hogy azt eldurrantva nindzsamódra léphessünk le a füstben.

A legjobb zsarufilmek

A bennünk élő George Lucas nem engedi, hogy a rendőrséggel ne egy egyre bővülő, folyamatosan tovább bővíthető univerzumként foglalkozzunk. A zsaru egy közülünk, akit ugyanúgy felidegelnek a hivatalos iratokban az alanyokat kihagyó megfogalmazások, mint például egy gyanús alak „elfogásának foganatosítása”. Rendőrtisztjeink nem az „intézkedéstaktika” túlformalizált világában élnek, hanem azokban a homályos határvonalakkal teli mindennapokban, amelyek mögött az alvilág rejtekezik. A kívülállóság, a megvetettség alapvető jellemzője a zsaruhősöknek, a viccelődés inkább az amerikai mozifilmekre jellemző, míg az európai változatokban franciásan lezserek és kissé pökhendiek a nyomozókarakterek, továbbá svájci kiflit fogyasztanak hot dog helyett.

10. Egy zsaru (Un flic, r.: Jean-Pierre Melville – 1972)
»Videó link«

Jean-Pierre Melville alkotása egy tapasztalt nyomozó és mesterbűnöző párharcáról szól, amelynek elején egy alapvető vonatkoztatási ponttá váló, perfekcionistán kidolgozott bankrablási jelenetet látunk. Alain Delon rendőre mindenkivel megvetően és durván bánik, még a saját informátoraival is, a Me Too-botrányok előtti korszakot jelképezi, ahogy a prostituáltak pofozását szinte már stílusszerűen valósítja meg. Rendőrszakmai szempontból, szakzsargonban fogalmazva a „találkozási rend megsértése”, illetve a „nem szerződésszerű magatartás tanúsítása” miatt válik agresszívvá Edouard Coleman nyomozó. A főszereplő rendőrt kizárólag az ügy érdekli, egyetlen intim kapcsolata is a főgonosz, Simon (a később a Rambo Trautman ezredeseként elhíresült Richard Crenna) barátnőjéhez fűzi, ahogy gyakran megesett a kor macsó hőseivel. Intellektuális James Bond-film is lehetne a Filmmúzeum közönségének. Az 1972-es mozi a címe ellenére méltó előképe a Szemtől szemben című 1995-ös alkotásának, hiszen legalább annyira szól az üldözött bűnözőről, mint a munkamániás kopóról. Azzal ellentétben viszont az itteni bankrablásjelenetben alig látunk az úton járókelőket, kihalt Corbusier-féle épületekben sétálnak egyedül az elkövetők és a helyzet dramatizálásához elengedhetetlen banki alkalmazottak. Michael Mann legendás filmjének művészfilmes pandanja az Egy zsaru.

Gyerekkorunk kedvenc rendőrsorozatai

A szigorúan rendőrségi testületeket megacélozó hősökről szóló sorozatok egyik legjellemzőbb vonása, hogy a kötelék minden esetben a szakmai munkavégzés formájára vonatkozott, sohasem az emberi, érzelmi viszonyokra. A detektívekről szóló, sorozatként futó, mozgóképes történetek először magánnyomozókat jelöltek ki főszereplőnek, viszont jelen listánkban a második világháború után megizmosodó, úgynevezett „police procedural”-okra fókuszálunk, amelyekben inkább csak magányos nyomozók szerepelnek, akik a Harmadik Birodalmat is megszégyenítő önfelszámoló nagyravágyással küzdenek két fronton, párhuzamosan a bűnözőkkel, illetve saját kollégáikkal és főnökeikkel. Mindannyian színes zakókban és pólókban vettük sorra a helyezetteket, csak a miami drogpiac helyett egy keskeny józsefvárosi asztalnál ülve.

10. Tetthely (Tatort, alkotó: Günther Witt – 1970-től napjainkig)
»Videó link«

Goethe nem írt annyi levelet, mint amekkora mennyiségben készültek 1970 óta a Tetthely-epizódok, amelyek a Hamburgtól Münchenig terjedő univerzumban kizárólag azzal tudtak egységes hangulatot teremteni, hogy a cserélődő színészek és változó narratívák alkalmasnak bizonyultak összefogni és kivárni a német újraegyesítést. A német televíziózás leghosszabb ideig, kis szünetekkel máig futó nyomozósorozata a hidegháború idején azt a szándékot szolgálta, hogy a Német Szövetségi Köztársaság tartományainak minden szegmensét bemutassa, ám inkább minden régiónak részenként legalább egy, inkább két halottal adózott. A másfél órás epizódok megfeleltek egy tévéfilm sugárzási idejének, így megfizethetőbbek voltak az importált, 45 perces amerikai krimiknél, márpedig Wirtschaftswunder ide-oda, a német producerek is szerettek spórolni. A Tetthely nálunk akkor vált igazán népszerűvé, amikor Götz George játszotta Schimanski felügyelőt. Ezekben az epizódokban a germán Piszkos Harry egy dobermann szívósságával állt szembe hivatali felettesekkel és bűncézárokkal, kívülállása obligát jeleként Citroën CX-et vezetett, ami az Európa legutóbbi 1500 évét meghatározó francia-német ellentétet ismerve felért egy provokációval. Bár egyes epizódjai teljes érdektelenségbe fulladtak, mert hiszen Baden-Baden nem volt annyira sötét hely, mint Duisburg, Klaus Doldinger jellegzetes főtémája megnyitotta az elektronikus zene befogadását még a zalahalápi téesztagok között is.

Emblematikus magyar krimisorozatok

Az államszocialista Magyarországon sokáig csak megtűrt műfaj volt a krimi, presztízsét mutatta, hogy míg Lengyelországban a betiltott szépírók detektívtörténeteket írtak, nálunk a gyerekversek világában találtak menedéket, így a krimik írása újságírókra és nyugdíjas ÁVH-sokra maradt. Aztán az 1970-es években már megjelentek az első hazai bűnügyi filmek, de a tetteseket még sokáig csak importálták: komolyabb bűnt csak kapitalista országból hazaérkező emigráns követhetett el a magyar krimisorozatokban, amelyek aztán régen tényleg jobbak voltak. A valódi bűnügyüket feldolgozó realista novelláktól jutottunk el odáig, hogy el kéne hinnünk: Pindroch Csaba egy táska plutóniummal a levegőbe akarja röpíteni egész Manhattant.

10. Megtörtént bűnügyek (alkotók: Bácskai Lauró István, Maár Gyula – 1974–1979)
»Videó link«

Két volt rendőr szerző (Mág Bertalan, Fóti Andor) valódi ügyeket is feldolgozó novelláit nagyrészt Maár Gyula formálta élvezhetővé. Újdonság volt a közelmúlt magyar történelmének bemutatása, visszanyúltak a koalíciós időkig is. A krimiszál kevésbé volt izgalmas, inkább társadalomrajzban volt erős a Megtörtént bűnügyek: a karakterek státuszát az általuk fogyasztott italok jelképezték, és hangsúlyosan jelent meg az idegenforgalom mint ideológiailag potenciális veszélyforrás. Ebben a világban csak fekete-fehér szereplők léteznek, a fegyveres testület tagjai betartják a szolgálati utat, a gyanúsítottak elvetemültek, a nyomozás néha teljesen követhetetlen. A dramaturgiát gyengíti, de ezzel párhuzamosan az „igaz történetek alapján” íródott valóságot erősíti, hogy a tettes az utolsó 10 percben kerül elő, kvázi véletlenül. Epizodikus szerkesztésű volt, a sorozatot nézve nem kötődünk igazán senkihez, így a bűnüldöző szervekbe vetett bizalmat sem erősítette túlságosan.

Gyerekkorunk kedvenc detektívsorozatai

Sosem az volt igazán érdekes, ha egyenruhás rendőrök nyomozták ki adóalanyok változatos módozatokon történő megölését, hiszen nekik ez a dolguk. Abban már van kihívás, ha egy átlagosnál kíváncsibb, jobb megfigyelőképességű, kvázi átlagember teszi ezt, hatósági engedéllyel vagy éppen anélkül. Amatőrök ők, akik a törvény nevében lépnek fel, hogy helyre tegyék a kizökkent időt. Lukács György A lélek és a formák című műve alapján germán következetességgel próbáltuk egymás mellé helyezni és rangsorolni az önjelölt nyomozókat.

10. A hegy gyomrában (Under the Mountain, alkotó: Chris Bailey – 1981)
»Videó link«

Kulturális antropológiai megfigyelés szerint az átmeneti társadalmi státuszú egyedeknek a közösség különleges képességet tulajdonít, mint a gyerekek, bolondok, akadémiai elnökök. Már az első nyomtatásban megjelent krimiben, Edgar Allen Poe A Morgue utcai kettős gyilkosság című novellájában is egy nappal alvó, éjjel dolgozó, társadalmi élettől visszavonult, amatőr könyvgyűjtő, Auguste Dupin deríti fel a bűntényt. Az pedig a weimari állam szétesettségét, rendfenntartó erejét reprezentálja remekül, hogy Erich Kästner kénytelen bevetni Emilt és a detektíveket, akik a vidéki gyermekek tisztaságával és furfangjával fogják el a tolvajt Berlin forgatagában. Itt érhetjük tetten az amatőr nyomozók egyik fegyverét: senki nem gyanakszik rájuk, így olyan információkhoz juthatnak hozzá, amelyekhez a hivatásos rendőrök nem. A gyerekek még őszintén csodálkoznak rá a világra, még nem gabalyodtak bele az alkuk és hazugságok hálójába, viszont kíváncsiságuk nem ismer határt, ami miatt involválódnak a bűnügyekbe is. Gyerekek a főszereplői az új-zélandi Maurice Gee 1979-ben megjelent regényének is, amelyben az ikrek, Rachel és Theo rokonaikhoz kerülnek az iskolai nyári szünet idejére, de a titokzatos Mr. Jones segítségével ráébrednek saját különleges képességeikre, és hogy az ő feladatuk megmenteni a Földet a szomszédban lakó idegen civilizációtól is. A nyolcrészes filmsorozat vasárnap délelőttönként ambivalens érzéseket váltott ki, borzongva néztük a csodálatos új-zélandi tájakon barangoló mocsárszörnyeket, és újabb és újabb részeket akartunk belőle. A föld mélyének titokzatosságát Az öreg bánya titka című Fejér Tamás rendezte sorozat is pedzegette az 1970-es években, de annyira mélyen még az sem égett be a kollektív tudatalattinkba, mint A hegy gyomrában című sorozat. Az önnön természeti adottságaira ráébredő Új-Zéland ezzel nyitott a külföldi piacok felé – a kísérlet sikerült.

Magyar rendőrműsorok és bűnügyi magazinok

A bűnügyi tévéműsorok és hírmagazinok a tévés szerkesztők számára olyan jutalomjátéknak számíthatnak, mint egy elismert moziszínésznek az Oscar-díj utáni, kokainnal lefojtott pánikfélelme, ami után nem is remélt vigaszágat jelent a tévésorozatok igencsak jövedelmező és tapsgépekkel megsegített univerzuma. Nálunk szerencsésebb történelmi fejlődésű országokban bűnügyi műsorokat olyan televíziós szakemberek csinálnak, akik a hírversenyben kiégtek, és mint egykori politikai műsorszerkesztők, örömmel vetik bele magukat egy olyan világba, ami a bulvár népszerű szegmense és könnyen előállítható tartalom, hiszen maga az élet írja. Szerencsére a bűnözők nem úgy mennek el nyaralni, ahogy normakövető társaik, így uborkaszezon-mentesen lehet minden hónapra, évszakra valamilyen időszakos ínyencséget feltálalni.

10. A Kádár-korszak Kék fénye (Magyar Televízió, 1965–1989)
»Videó link«

Egy özönvíz előtti köztelevízió korának terméke, amikor még kizárólag a műsorvezetőnek írták meg, hogy pontosan mit és milyen szavakkal mondhat el. A vendégek kreativitásában kimondatlanul is bíztak, így a négy elemit végzett gyilkos saját anyanyelvét törve tudott érzelmeiről megnyilatkozni, míg a túlképzett hatósági személyek germanizmusoktól megterhelt, összetett mondatokban fogalmazhattak sajátos bürokratikus hatású nyelvi leleményekkel megspékelve, hogy lehetőség szerint minden mondatrészből kigyalulhassák a konkrét alanyt, így elkerülve bármilyen esetleges felelősségre vonhatóságot. 1965 év elején jelent meg a műsor, az első évfolyam még 07 címen futott. A szám az akkori rendőrségi segélyhívót jelentette. A hírhedten kultikussá vált műsorvezető Szabó László Fábry Sándort idézve suvernyák frizurában kérte a nézőktől, hogy szimbolikusan adják át a fülüket és szemüket a hatóságnak. Sajnos a műsor a kezdetekben egyáltalán nem volt alkalmas arra, hogy a közönség agyi képességeit, gondolkodási módszereit kérje kölcsön, hogy valódi magyarázatot adhasson egy-egy bűncselekményre. Szabó ezt a hiányt sajnos kizárólag az elkövető családi és szociális hátterének hangsúlyozásával ellensúlyozta, ami évtizedek alatt egy perpetuum mobilén szállított ceterum censeóvá vált.

A legjobb maffiafilmek

Magyarországon mindent neveztek már maffiának a görkorcsolyás fiataloktól a zöldségeseken át Mézga Kriszta macskájáig, politikusoknak és taxisoknak pedig egyenesen tilos a csíkos öltöny viselése, hiszen akkor menten a kezükbe képzelünk egy dobtáras Tommy-géppisztolyt. A klasszikus szicíliai maffiát olasz bevándorlók exportálták az Újvilágba, majd működésének az amerikai alkoholtilalom adott nagy lendületet az 1920-as években, de lényegében minden országban kialakult a szervezett bűnözés ezen formája. Legyen szó a japán jakuzáról, az orosz Bratváról vagy a kínai triádokról, mára mindenki tudja, hogy a „jó” maffia abszolút úgy működik, mint egy jól szervezett cég – néhány esetben a hasonlóságot versenyhivatali vizsgálatok is alátámasztják. A bűnszervezetek evolúciója a mai napig tart, hiszen gengszternek lenni mindig izgalmas lehet, de még a legelszántabb ügynök se kötne rájuk életbiztosítást.

10. Gyilkos ígéretek (Eastern Promises, r.: David Cronenberg – 2007)
»Videó link«

London már a hidegháború idején a szovjet prémkereskedők nyugati ugródeszkája volt, az 1990-es évektől pedig az orosz oligarchák játszótere, majd az orosz szervezett bűnözői kör, a Bratva egyik legnagyobb központja lett. A londoni orosz gengszterek nem olyan okosak, mint a Corleone család tagjai, de még patriarchálisabbak, és a névjegyként használt tetoválásokat nem rejtegetik, hanem büszkék rá. Jajonghatnak azon a kormányzati kommunikáció jeles síkidomai, hogy már a bűnözők sem hazaiak, de sok értelme nem lenne. A történet szerint egy kórházi nővér egy kamaszlány halála miatt jut el a testrészek kereskedelméért felelős orosz maffiához. A főnök-sofőr kapcsolat hasonlít Don Corleone és Tom Hagen viszonyához A Keresztapában, amelyben egy családtag inkább megbízik egy lojális külsősben, mint egy másik családtagban, de David Cronenberg filmjében ez nem a kivétel, hanem a szabály, mivel itt a maffiának nem a bizalom, hanem épp a bizalmatlanság az alapvető közege. A maffiatagok beleszülettek a bűnbe, munkaköri leírásszerűen hajtják végre megbízatásaikat. A körön belüliek számára ugyanazok az értékek és ugyanazok az elvárások, azonos nézet- és etikai rendszerrel rendelkeznek, a kívülállók pusztán zsákmányok. De mi történik, ha kikel a báb és szétszakítja az álcát?

A legjobb sorozatgyilkosfilmek

A kedves olvasó vajon ma elsétált egy sorozatgyilkos mellett? Bárhol lehetnek, de mi, a potenciális áldozatok elég ritkán tudjuk meg, kik ők – ha meg mégis, az már rég késő. A sorozatgyilkosok pszichológiai-kriminológiai vizsgálata az 1970-es évek közepén kezdődött, gyakorlatilag a mai napig is tart. A különböző belső indíttatásból embertársaikat módszeresen ölő figurák történetei Dürrenmatt-tól Süskinden át Murakami Harukiig megérintették a magas irodalmat is, de igazán népszerűvé a filmvásznon váltak. Összeállításunk talán magyarázatot ad arra, miért babonázta meg a kultúránkat ez a toposz, és próbálunk válaszokat keresni egy olyan miértre, amire a valószínű válasz: csak.

10. M, avagy egy város keresi a gyilkost (M – Eine stadt sucht einen Mörder, r.: Fritz Lang – 1931)
»Videó link«

Fritz Lang 1931-es filmje megelőzte korát és máig hatóan kijelölte, miként kell hatásosan bemutatni egy, a várost rettegésben tartó rém utáni nyomozást az íróasztala mögött elmélkedve pöfékelő, pókhasú zsaruelme és a terepet sugaras körökben átfésülő járőrök képeivel, vagy éppen, hogy miként kell úgy megszállni egy épületet, hogy az jól mutasson a filmvásznon. Közel hatvan évvel később Hans Gruber terroristái sem csinálták másképp a Nakatomi Torony elfoglalását a Die Hardban, mint ahogy azt a Mephisto Hendrik Höfgenjét ihlető színész, Gustaf Gründgens alakította kasszafúró vezér vezette brigantik bemutatták itt a jól őrzött berlini irodaház bevételével, hogy kézre kerítsék az odamenekülő sorozatgyilkost. Az M-ben a „düsseldorfi rémről”, Peter Kürtenről mintázott Hans Beckert léggömbbel és cukorkával elcsalt kislányok meggyilkolásával tartja rettegésben Berlint, a rendőri erők óriási összpontosításával igyekeznek a nyomára bukkanni, és mivel a várost ellepik a rend emberei, a helyi alvilág tagjai képtelenek a saját megszokott, bűnözői életvitelüket folytatni, mert minden sarkon igazoltatják őket. Ezért a maffia úgy dönt, hogy véget vet a rém áldatlan tevékenységének, mert nemcsak mindennapjaikat nehezíti meg, de gyerekgyilkosságaival még be is sározza a hagyományos bűnözői közösség becsületét. A briliáns forgatókönyvet maga Lang írta feleségével, a végül a náci párt támogatójává szegődő Thea von Harbouval. Fritz Lang az expresszionizmus egyik csúcsművét tette le az asztalra, amelyben a távíróvezetéken fennakadt lufi jelzi a kis Elsie Beckmann halálát. Az M védjegyévé vált, hogy a gyilkos újra és újra Edvard Grieg Peer Gyntjének témáját fütyüli, és mint a Peer Gynt által hámozott hagymának, az M-nek is több rétege van. Sorozatgyilkos thriller, lélektani dráma, erkölcsi állásfoglalás a halálbüntetés ellen, és látlelet az 1931-es weimari állapotokról. Mert nem véletlen, hogy a rendőrség helyett az alvilág tudja igazán hatékonyan menedzselni a „rém” kézre kerítését: a háttérben egy széthulló állam rajzolódik ki, akár a gyilkos sziluettje annak első megjelenésekor. A bűnözők betűvel való megjelölése annyira megtetszett a nemsokára hatalomra kerülő náciknak, hogy 1934 júliusában be is tiltották a filmet, nehogy más is rájöjjön a módszerre.

A legjobb börtönfilmek

A börtön a különböző társadalmi státuszú embereket összezáró első világháborús fogolytáborok óta fontos témája a művészeteknek, hiszen számos dilemmát vet fel. Büntetés vagy rehabilitáció? Inkább a humánus módszerek vagy az auburni hallgatás az eredményre vezetőbb? Egy biztos, aki bekerült, az ki akar kerülni, de ha a börtönigazgatón múlik, a legkisebb simlis is keményen meg lesz szívatva odabent. Úgyhogy vigyázzunk, hol kerülünk sittre, mert a zuhanyzó veszélyes hely!

10. Tango és Cash (Tango & Cash, r.: Andrej Koncsalovszkij, Albert Magnoli – 1989)
»Videó link«

Nem tipikus börtönfilm, mégsem tudtuk kihagyni, pedig rendőröket sose zárnak össze köztörvényesekkel, mi most mégis ezt tesszük. Itt a helye, hiszen egyrészt ebben hangzik el minden idők legvagányabb bírósági védőbeszéde (a Kurt Russell alkalmi magyar hangjaként itt funkcionáló Hegedűs D. Géza helyében mi tuti ezzel a monológgal rendeztünk volna le minden vitás helyzetet további életünkben), másrészt nagyon fontos tudásra tettünk szert a Tango és Cash-ből. Akciófilmeket ugyanis nemcsak azért néz az ember, hogy jó csajokat és lövöldözéseket lásson, hanem hogy tanuljon is. Megtanultuk például, hogy a kokaint őrölt kávé alá kell rejteni (à la Beverly Hills-i zsaru), de ennél fontosabb, amit a Tango és Cash nevelt belénk, ez az életünket is megmentheti, de garantáltan elég a ketteshez fizika órán: nem ráz meg az áram, ha a távvezetéket fogod, amíg a lábad nem éri a földet. Nyugi, tőzsdézni azért nem a Szerepcsere alapján kezdtünk el. A Tango és Cash börtönben játszódó része azért is nagyon jelentős, mert nem akárki készítette el: habár nem ő fejezte be a művet, hanem Albert Magnoli, a film első felét, így a rácsok mögött játszódó szekciót is a „börtönfilmek Tarkovszkija”, a szovjet filmgyártás egykori ékköve, Andrej Koncsalovszkij dirigálta, aki bár disszidált az 1980-as évek elején, de még azért hitt annyira Gorbacsovban, hogy ebbe a filmbe is belerakott egy glasznoszty-pólós peresztrojkarajongó oroszt. Koncsalovszkijnak fontos motívuma a börtön, első nagyobb dobása Amerikában a Szökevényvonat volt (a fogolylázadás során a cellákból kidobált égő papírdarabkák képe szépen vissza is köszön a Tango és Cash-ben), amiben két fogoly pattan meg egy börtönből és egy véletlenszerűen kiválasztott mozdonyra felkapaszkodva menekül. Az 1985-ben készült filmben a végtelen havas tájakon menekülő rabok látványától nem nehéz a gulágra és a lágerélményre asszociálni, és nem is vagyunk olyan messze az igazságtól: Koncsalovszkijnál a börtön az elnyomó politikai rendszer vagy kevésbé konkrétan az igazságtalanság metaforája. Bent van a társadalom legalja, közéjük keverednek be oda nem illő elemek, a Szovjetunióban ezek a politikai foglyok, az amerikai filmben pedig az ártatlanul lecsukott zsaruk, Tango és Cash. A rendezőcsere egyébként eléggé meg is látszik a filmen, de teljesen felesleges Magnoli munkájába belekötni, a Tango és Cash, úgy jó, ahogy van, vagány one-linerekkel, az összetéveszthetetlen arcú Robert Z’Darral, vagyis Conannel, aki fun fact, mielőtt színésznek állt, rendőr és chippendale táncos is volt Chicagóban. A rengeteg börtönklisé mellett az 1980-as évek kötelező látványelemei is kimerítő számban jelennek meg, már-már komikus az indokolatlanul sok füst és gőz ebben a börtönben, majdhogynem csoda, hogy rácsok helyett nem reluxák zárják a cellákat.

A legrosszabb és a legjobb politikusfilmek

A megalkuvások és kompromisszumok művészetéről lényegesen hálásabb feladat filmet forgatni, egy minimum ellentmondásos, de inkább elítélendő pályaívet befutó figurát bemutatva, mint mártírokról. Utóbbiaknak inkább a szoborállítás való. Kevésbé drámai műfaj. A hatalomvágy, a személyiségbéli alkalmatlanság, a politika magaslati levegője okozta torzulások és az ezekből fakadó bukás mindig sokkal emberközelibb filmeket eredményeztek, mint a hőstettek. Ennek a kontrasztnak az érzékeltetése miatt a felső- és az alsóházat is bemutatjuk. Listánk első felét jobbára csak pozitív töltésű reflektorfényt használó történetek adják, míg a második fele hétpróbás gazemberek tárháza. Jézus és Pilátus szemben állásakor az igazság Jézus oldalán van, de a drámai potenciál a töprengő Pilátusén. Martin Scorsese is csak úgy boldogult a Krisztus utolsó megkísértésével, hogy a megváltóból Júdást faragott.

10. Lincoln (Lincoln, r.: Steven Spielberg – 2012)
»Videó link«

Ha egy olyan rendező munkájáról van szó, mint Steven Spielberg, az ember igyekszik újranézéssel vagy segédanyagok elolvasásával értelmezni, amennyiben azt érzi, hogy egy unalmas, végeláthatatlanul terjengős filmet kapott. Hátha nem értettünk valamit, ami kulcsmomentum, vagy elkalandozott a figyelem, ami persze megint a rendező hibája. A Lincoln esetében is pontosan erről van szó. Rettentően unalmas film. Hiába bontjuk szét darabokra, mert egyenként mindenki mesterit nyújt a legutolsó statisztától a vezető operatőrig, de egyszerűen olyan parttalanul vontatott és eseménytelen az egész, hogy még a téma iránt életbevágóan rajongó nézők idegeit is próbára teszi. Hiába Daniel Day-Lewis alakítása, a csodálatos operatőri munka, a folyamatosan zárt térben, szobákban játszódó történések nélküli történet olyan szinten kimeríti a háromórás játékidő végére a nézőt, hogy a végefeliratot maga is felszabadított rabszolgaként éri meg. Egy jó drámában a beszédet tettekkel támasztják alá, ez a film viszont híján van bármiféle cselekvésnek. Kizárólag egymáshoz beszélő emberek jelenetláncolatát kapjuk cselekvő drámai szituációk helyett. Kicsit olyan lett ez a film, mintha ez lenne Steven Spielberg vanity-projektje, olyan türelemmel forgolódik a tizenharmadik kiegészítés körüli politikai szöszölésen, mintha egész életében ezt szerette volna leforgatni. Ez lett a végzete is, hogy egyszerűen figyelmen kívül hagyta a nézői befogadhatóságot.

TOP 10 lista

10

Europe: The Final Countdown (1986)

KFT: Afrika (1984)

2 Unlimited: No Limit (1993)

Manhattan: Rossz vagyok (1991)

Nickelback: Hero (2002)

NOX: Százszor ölelj! (2003)

Gotye: Somebody That I Used To Know (2011)

Tolvai Reni: Do! (2010)

Metal Lady: Legendák és mesék (1990)

Rapülők: Áj Láv Jú (1992)

Hernádi Judit: Sohase mondd (1982)

Apostol: Nehéz a boldogságtól búcsút venni (1978)

3+2 együttes: Csipkés kombiné (1986)

Beatrice: 8 óra munka (1991)

Tom és Jerry (Tom and Jerry, alkotók: William Hanna, Joseph Barbera – 1940-től napjainkig)

Szimat Szörény (alkotó: Jurek Kaminski – 1988)

Képújság (1982-től napjainkig)

Csíííz! (RTL Klub, 1998–2002)

Dévényi Tibor

Börtönbolygó (Alienator, r.: Fred Olen Ray – 1990)

A nindzsa színre lép (Enter the Ninja, r.: Mehanem Golan – 1981)

Amerikai nindzsa 2 – A leszámolás (American Ninja – The Confrontation, r.: Sam Firstenberg – 1987)

Egy zsaru (Un flic, r.: Jean-Pierre Melville – 1972)

Tetthely (Tatort, alkotó: Günther Witt – 1970-től napjainkig)

Megtörtént bűnügyek (alkotók: Bácskai Lauró István, Maár Gyula – 1974–1979)

A hegy gyomrában (Under the Mountain, alkotó: Chris Bailey – 1981)

A Kádár-korszak Kék fénye (Magyar Televízió, 1965–1989)

Gyilkos ígéretek (Eastern Promises, r.: David Cronenberg – 2007)

M, avagy egy város keresi a gyilkost (M – Eine stadt sucht einen Mörder, r.: Fritz Lang – 1931)

Tango és Cash (Tango & Cash, r.: Andrej Koncsalovszkij, Albert Magnoli – 1989)

Lincoln (Lincoln, r.: Steven Spielberg – 2012)

9

Michael Sembello: Maniac (1983)

Homonyik Sándor: Álmodj, királylány (1989)

East 17: It’s Alright (1993)

Alvajárók: Crazy Dance (1993)

Alizée: Moi Lolita (2000)

Zanzibár: Szólj már! (2001)

Ylvis: The Fox (2013)

Lil G x Nemazalány: Petőfi Sándor (2018)

Cool Head Clan: Szeresd a testem, bébi (2001)

Jocó: Ne aggódj, amíg engem látsz… (1997)

Básti Juli – Cserhalmi György: Tíz kicsi bűnjel (1988)

KFT: Balatoni nyár (1986)

Kadlott Károly: Vettem a kutyámnak egy szájkosarat (1987)

Kárpátia: Férfiak vagyunk (2018)

Kengyelfutó gyalogkakukk (Wile E. Coyote and the Road Runner, alkotó: Chuck Jones – 1966–1968)

Fabulák (alkotók: Kovács István, Richly Zsolt – 1988)

Évgyűrűk (1987–2010)

Sas Kabaré (ATV, 2011–2021)

Szaniszló Ferenc

Kokainraktár (Black Snow, r.: Frank Patterson – 1989)

Leszámolás Kis-Tokióban (Showdown in Little Tokyo, r.: Mark L. Lester – 1991)

Lézermisszió (Laser Mission, r.: BJ Davis – 1989)

Árral szemben (Striking Distance, r.: Rowdy Herrington – 1993)

Starsky és Hutch (Starsky and Hutch, alkotó: William Blinn – 1975–1979)

Kántor (alkotó: Nemere László – 1975–1976)

Sherlock Holmes kalandjai (Sherlock Holmes Stories, producer: John Hawkesworth – 1984–1994)

Riasztás (Hír TV, 2008-tól napjainkig)

A Keresztapa-trilógia (Godfather, r.: Francis Ford Coppola – 1972, 1974, 1990)

Kontroll (r.: Antal Nimród – 2003)

A bosszú börtönében (Lock Up, r.: John Flynn – 1989)

A miniszter félrelép (r.: Kern András, Koltai Róbert – 1997)

8

Kaoma: Lambada (1989)

Szinetár Dóra: Buli után a takarítás (1989)

Spice Girls: Wannabe (1996)

FLM: Rólad álmodom (1992)

Lady Gaga: Poker Face (2008)

Groovehouse: Hajnal (2000)

LMFAO: Party Rock Anthem (2011)

Kis Grófo feat. Pixa: Bulibáró (2015)

KerecseN: Vajon mit szól ehhez Brüsszel? (2017)

A Való Világ szereplői: Villarap (2002)

Modell Trió: Szombaton este (1989)

Bikini: Ki visz majd haza (1991)

Lagzi Lajcsi: Ó, dagi! (1989)

Bencsik András – Jenei Szilveszter: Szép Magyarország (2007)

G. I. Joe (G. I. Joe: A Real American Hero, alkotó: Ron Friedman – 1983–1986)

Szekrénymesék (alkotók: Mosonyi Aliz, Varga Csaba – 1987)

Erzsébet-díjátadó (1987–1994)

Csiszár.hu (TV2, 2001)

Sebeők János

Komputer-szerelem (Electric Dreams, r.: Steve Barron – 1984)

Tökéletes katona (Universal Soldier, r.: Roland Emmerich – 1992)

Kommandós fegyver (Instant Justice, r.: Craig T. Rumar – 1987)

A rendőrség megköszöni (La polizia ringrazia, r.: Steno – 1972)

Dempsey és Makepeace (Dempsey and Makepeace, alkotó: Ranald Graham – 1985–1986)

Ötvös Csöpi-filmek (alkotók: Mészáros Gyula, Szőnyi G. Sándor, Bujtor István – 1980, 1982, 1985, 1991)

Az Angyal (The Saint, producer: Robert S. Baker – 1962–1969)

Razzia (Echo TV, 2016–2019)

Nagymenők (Goodfellas, r.: Martin Scorsese – 1990)

Sikoly (Scream, r.: Wes Craven – 1996)

Fortress – 33 emelet mélyen a pokolban (Fortress, r.: Stuart Gordon – 1992)

Malcolm X (Malcolm X, r.: Spike Lee – 1992)

7

Sabrina: Boys Boys Boys (Summertime Love) (1986)

Z’Zi Labor és a veresegyházi asszonykórus: Honky Tonk Woman (1986)

Snow: Informer (1992)

4F Club: Tanga (1997)

Nelly ft. Kelly Rowland: Dilemma (2002)

Oláh Ibolya és a Gesztenye Bt.: Magyarország (2005)

Miley Cyrus: Wrecking Ball (2013)

Ákos: Előkelő idegen (2012)

Känguru: Mindent szabad (1989)

FankaDeli: Lehetetlen nem létezik (2009)

Kiszel Tünde feat. Gerencsér Tamás: Nézem, érzem (2007)

Pa-dö-dő: Bye-bye, Szása (1992)

Dupla Kávé: Kék a szeme (1999)

Prédikátor: Patrióta (2019)

Nils Holgersson csodálatos utazása a vadludakkal (Nirusu no Fushigi na Tabi, alkotók: Mamoru Osii, Hisayuki Toriyumi – 1980–1981)

Leó és Fred (alkotók: Tóth Pál, Weisz Béla – 1986)

Az Antall-korszak Parabolája (1993–1994)

Anettka (Budapest TV, 2000–2008)

Horti Gábor

A bosszú angyala (Messenger of Death, r.: J. Lee Thompson – 1988)

Magányos farkas (Lone Wolf Mcquade, r.: Steve Carver – 1983)

Bosszúvágy 5 – Bosszú a kedvesemért (Death Wish 5 – The Face of Death, r.: Allen A. Goldstein – 1994)

Piszkos Harry (Dirty Harry, r.: Don Siegel – 1971)

San Francisco utcáin (The Streets of San Francisco, alkotók: Edward Hume, William Hale – 1972–1977)

Linda (alkotó: Gát György – 1982–1988)

Petrocelli (alkotók: E. Jack Neumann, Harold Buchmann, Sidney J. Furie – 1974–1976)

Újranyitott akták (Echo TV, 2017–2018)

Fi/Vér (Brother, r.: Takeshi Kitano – 2000)

Psycho (Psycho, r.: Alfred Hitchcock – 1960)

Börtöncsapda (Death Warrant, r.: Deran Sarafian – 1990)

Milk (Milk, r.: Gus Van Sant – 2008)

6

Enya: Orinoco Flow (1988)

Zoltán Erika: Madonna (1987)

Céline Dion: My Heart Will Go On (1997)

Happy Gang: Kérek egy kulcsot a szívedhez (1996)

Shakira: Whenever, Wherever (2001)

Romantic: Vágyom rád (2001)

David Guetta Feat. Kid Cudi: Memories (2010)

ByeAlex: Kedvesem (2013)

FIX: Tiszta diliház (1988)

Speak: Stop the War (2003)

Cicciolina: Képviselő fánki (1989)

Hevesi Tamás: Ezt egy életen át kell játszani (1994)

Kaczor Feri: Polgármester úr (2013)

Hungarica: Ide születtem (2007)

Egyszer volt… az élet; …az ember; …a világűr; …Amerika (Il était une fois…, alkotó: Albert Barillé – 1979–2008)

Auguszta (alkotó: Varga Csaba – 1984–1993)

Közjáték (1991–1993)

Nemzetóra (Budapest TV, 2003–2005)

Anettka

Világrendőrség (Megaforce, r.: Hal Needham – 1982)

Drágán add az életed (Die Hard, r.: John McTiernan – 1988)

Halálos merülés 2 (Counter Measures, r.: Fred Olen Rey – Ed Raymond – 1998)

A tégla (The Departed, r.: Martin Scorsese – 2006)

Derrick (alkotó: Herbert Reinecker – 1974–1998)

Zsarumeló (alkotó: Gát György – 1989–1990)

A simlis és a szende (Moonlighting, alkotó: Glenn Gordon Caron – 1985–1989)

Tetthely (ATV, 2008–2011)

Carlito útja (Carlito’s way, r.: Brian De Palma – 1993)

Kamerales (Peeping Tom, r.: Michael Powell – 1960)

Bangkok Hilton (Bangkok Hilton, r.: Ken Cameron – 1989)

A Vaslady (The Iron Lady, r.: Phyllida Lloyd – 2011)

5

Culture Club: Karma Chameleon (1983)

Napoleon Boulevard és Kiki: Júlia nem akar a földön járni (1986)

Kelly Family: An Angel (1994)

Hip Hop Boyz: Megbántottak (1997)

The Rasmus: In the Shadows (2003)

Náksi vs. Brunner: Nézz az ég felé (2002)

Pharell Williams: Happy (2014)

Ocho Macho: Jó nekem (2011)

Fáraó: Elég (1986)

Escobar: Az érem egyik oldala (2014)

A Telesport stábja: Nálunk van a labda! Foci VB 2010 (2010)

Hungária: Limbó hintó (1981)

Mesterhármas (2008)

Ákos: Hazatalál (2018)

Mofli, az utolsó koala (Mofli, el ultimo koala, alkotók: Jaime Gonzales, Jordi Amoros – 1987)

Égből pottyant mesék (alkotók: Levente Péter, Gryllus Vilmos – 1991–1997)

Elektor, kalandor (1990–1993)

Telejósda (Budapest TV, 2006-tól napjainkig)

Kiszel Tünde

Aladdin (Aladdin, r.: Bruno Corbucci – 1986)

Terminátor II. – Az ítélet napja (Terminator 2 – Judgment Day, r.: James Cameron – 1991)

CIA – Fedőneve Alexa (CIA Code Name: Alexa, r.: Joseph Merhi – 1992)

Beverly Hills-i zsaru (Beverly Hills Cop, r.: Martin Brest – 1984)

T. J. Hooker (alkotó: Rick Husky – 1982–1985)

Privátkopó (alkotó: Szurdi Miklós – 1992)

Knight Rider (alkotó: Glen A. Larson – 1982–1987)

Előzetes, majd Felderítő (N1 TV, 2015–2018)

A sárkány éve (The Year of the Dragon, r.: Michael Cimino – 1985)

X polgártárs (Citizen X, r.: Chris Gerolmo – 1995)

Szökés Alcatrazból (Escape from Alcatraz, r.: Don Siegel – 1979)

Alelnök (Vice, r.: Adam McKay – 2018)

4

Milli Vanilli: Girl You Know It’s True (1988)

R-GO: Ballag a katona (1985)

Rednex: Cotton Eye Joe (1994)

Carpe Diem: Álomhajó (1997)

t. A. T. u.: All the Things She Said (2002)

Fiesta: Angelina (2001)

Nicki Minaj: Anaconda (2014)

VV Zsófika: Rágógumi (2011)

RoToR: Metálháború (1987)

Papa Jo & P. G.: Majd ha nagy leszel (2014)

Tábornoki Kórus és Sztárok: Van esély (1999)

Orsi: Ha lemegy a nap (1997)

Bódi Guszti és a Feketeszemek: Aranyeső (2002)

Desmond Child és az 1956-os kórus: Egy szabad országért (2016)

Dragon Ball/Dragon Ball Z (Doragon Boru, alkotó: Takao Koyama – 1989–1996)

Az én állatkertem (az információkat titkosították)

Űrgammák (1995–1998)

Péntek esti Vigadó (RTL Klub, 1999–2000)

Fekete Pákó

Halálpart (Nightmare Beach, r.: Umberto Lenzi – 1988)

Halálos fegyver (Lethal Weapon, r.: Richard Donner – 1987)

A rend őrzője (The Order, r.: Sidney J. Furie – 2001)

Cop land (Cop land, r.: James Mangold – 1997)

Kojak (alkotó: Abby Mann – 1973–1978)

Kisváros (alkotó: Fazekas Lajos – 1993–2001)

Szupercsapat (The A-team, alkotók: Stephen J. Cannell, Frank Lupo – 1983–1987)

Kriminális (MTV, 1992–1998)

A sebhelyesarcú (Scarface, r.: Brian De Palma – 1983)

Parfüm: Egy gyilkos története (Perfume: The Story of a Murderer, r.: Tom Tykwer – 2006)

Halálsoron (The Green Mile, r.: Frank Darabont – 1999)

A királynő (The Queen, r.: Stephen Frears – 2006)

3

Modern Talking: Brother Louie (1986)

Neoton Familia: 220 felett (1982)

Sash!: Ecuador (1997)

UFO: Napolaj (1997)

Crazy Town: Butterfly (2000)

Bon-Bon: Valami Amerika (2002)

Ed Sheeran: Shape Of You (2017)

SP: Nevem SP (2011)

Ossian: Sörivók (1988)

Hiro: Cristiano Ronaldo (2017)

Schmuck Andor: Ez a mi városunk (2010)

Edda: A Kör (1985)

Jolly és Kis Grófo: No roxa áj (2012)

Ismerős Arcok: Nélküled (2007)

Balu kapitány (Tale Spin, alkotók: Mark Zaslove, Jymn Magon – 1990–1991)

Mátyás, a házimanó (Murun Buchstanstangur, alkotó: Timothy Forder – 1982)

Az álom én vagyok (2000–2001)

SztárVár (VIASAT3, 2005)

Gyurcsok József

Tomboló terror (Invasion U. S. A., r.: Joseph Zito – 1985)

Rambo – Első vér (First Blood, r.: Ted Kotcheff – 1982)

Túlélésből jeles (Detention, r.: Sidney J. Furie – 2003)

Szigorúan bizalmas (L. A. Confidental, r.: Curtis Hanson – 1997)

Polip (La piovra, alkotók: Ennio de Consini, Sandro Petraglia, Stefano Rulli, Damiano Damiani – 1984–2000)

Első generáció (alkotó: Szabó Szilárd – 2000)

Magnum (alkotók: Donald P. Bellisario, Glen A. Larson – 1980–1988)

A rendszerváltás utáni Kék fény (MTV, 2006-tól napjainkig)

Gomorra (Gomorrah, r.: Matteo Garrone – 2008)

Mélyvörös (Profondo Rosso, r.: Dario Argento – 1975)

Éjféli expressz (Midnight Express, r.: Alan Parker – 1978)

A király összes embere (All the King’s Men, r.: Steven Zaillian – 2006)

2

Wham! (George Michael): Careless Whisper (1984)

Modern Hungária: Elfújja a szél (1986)

Captain Jack: Captain Jack (1995)

Emergency House: Dübörög a ház (1997)

Las Ketchup: The Ketchup Song (2002)

Hooligans: Királylány (2003)

Luis Fonsi ft. Daddy Yankee: Despacito (2017)

Fluor Tomi: Mizu (2011)

Akela: Kő (1996)

Pain: A szex vajon mi? (1999)

Ernyey Béla: Ernyey-garázs (1987)

Karthágó: Apáink útján (1981)

Zenész Csabi: Tudd meg, hogy mi vagyunk a Fidesz (2014)

Republic: Szállj el, kismadár! (1995)

Kérem a következőt! (alkotók: Romhányi József, Nepp József – 1974–1983)

Muzzy Gondolandban (Muzzy in Gondoland, alkotók: Richard Taylor, Wendy Harris, Joe Hambrook – 1986–1989)

Nyitott száj (1995–2000)

A leggyengébb láncszem (TV2, 2001–2002)

VV Alekosz

A világ ura (He-Man – Master of the Universe, r.: Gary Goddard – 1987)

Kommandó (Commando, r.: Mark L. Lester – 1985)

A professzor (Out for a Kill, r.: Michael Oblowitz – 2003)

Fekete eső (Black Rain, r.: Ridley Scott – 1989)

Columbo (alkotók: Richard Levinson, William Link – 1968–2002)

Rendőrsztori (alkotó: Horváth Csaba – 2002)

X-akták (alkotó: Chris Carter – 1991–2018)

Forró nyomon (TV2, 1998–2002)

Az ír (The Irishman, r.: Martin Scorsese – 2019)

A bárányok hallgatnak (The Silence of the Lambs, r.: Jonathan Demme – 1991)

Pillangó (Papillon, r.: Franklin J. Schaffner – 1973)

A bukás – Hitler utolsó napjai (Der Untergang, r.: Oliver Hirschbiegel – 2004)

1

USA for Africa: We Are the World (1985)

Poptarisznya All Stars: Jelszó: Love (1987)

Mr. President: Coco Jamboo (1996)

Splash: Tedd fel a kezedet! (1999)

O-Zone: Dragostea Din Tei (2004)

Crystal: Két utazó (2000)

Psy: Gangnam Style (2012)

Majka Curtis BLR: Belehalok (2012)

Edda Művek: Esküvő (1992)

Mr. Busta: Megeszik a gecimet (2014)

Friderikusz Sándor: Ha újra születnénk (1993)

Demjén Ferenc: Szerelemvonat (1989)

Fekete Pákó: Add ide a didit (2008)

Demjén Ferenc: Kell még egy szó (1996)

A Mézga család különös kalandjai (alkotók: Romhányi József, Nepp József, Ternovszky Béla – 1968–1969)

Varjúdombi mesék (alkotók: Tarbay Ede, Foky Ottó – 1979)

Civil Kurázsi (1995–1999)

Ezek megőrültek (TV2, 2010–2016)

Bimby

Amerikai nindzsa (American Ninja, r.: Sam Firstenberg – 1985)

Kobra (Cobra, r.: George P. Cosmatos – 1986)

Európa Expressz (r.: Horváth Csaba – 1999)

Serpico (Serpico, r.: Sidney Lumet – 1973)

Miami Vice (alkotók: Michael Mann, Dick Wolf, Anthony Yerkovich – 1984–1989)

Tűzvonalban (alkotók: Soós Péter, Pajer Róbert, Fonyódi Tibor – 2007)

Twin Peaks (alkotók: Mark Frost, David Lynch – 1991–1992, 2017)

Zsaruk zsaruszemmel (Budapest TV, 2008–2010)

Volt egyszer egy Amerika (Once Upon a Time in America, r.: Sergio Leone – 1984)

Hetedik (Seven, r.: David Fincher – 1995)

A remény rabjai (The Shawshank Redemption, r.: Frank Darabont – 1994)

Nixon (Nixon, r.: Oliver Stone – 1995)

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Felelős szerkesztő Németh Zsófia
Borító Dányádi Sára
Művészeti vezető Dányádi Sára
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 502 9

Felhasznált betűtípus:
Noticia Text – SIL Open Font Licence