A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dan Brown: Origin

Bantam Press an imprint of Transworld Publishers,

Penguin Random House UK, London, 2017

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Borító: Szabó Vince, Malum Stúdió / Maria Carella borítótervének felhasználásával

Tördelés: Gelányi Mariann

Copyright © 2017 by Dan Brown

Hungarian translation © Turcsányi Jakab, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-613-2

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Anyám emlékére

Legyünk készek kiszabadulni eltervezett életünkből,
hogy miénk legyen az élet, ami ránk vár.

JOSEPH CAMPBELL

A regényben szereplő valamennyi műalkotás, épület, helyszín, tudományos és vallási szervezet a valóságban is létezik.

Prológus

Ahogy az öreg fogaskerekű felfelé kapaszkodott a szédítő meredélyen, Edmond Kirsch a csipkézett hegytetőt pásztázta a magasban. A sziklafalba épült apátság masszív kőépületei a levegőben látszottak függeni, mintha varázserő olvasztotta volna össze őket a heggyel a szakadék felett.

Ez az időtlen katalóniai kegyhely több mint négy évszázadon át dacolt a gravitáció örök erejével, sohasem hazudtolva meg eredeti célját: elzárni lakóit a modern világtól.

A sors iróniája, hogy most ők lesznek az elsők, akik szembesülnek az igazsággal, gondolta Kirsch, azon tűnődve, hogyan fognak rá reagálni. Történelmi léptékben isten emberei a legveszélyesebbek a földön… különösen, amikor az isteneiket fenyegetik. És én tüzes lándzsát készülök vetni a viperafészekbe.

Amikor a vonat felért a hegytetőre, Kirsch látta, hogy egy magányos alak várakozik a peronon. A kiaszott csontváz hagyományos katolikus reverendát viselt fehér karinggel, a fején zucchetto. Kirsch a fotók alapján ráismert vendéglátója szikár vonásaira, és váratlan adrenalinlöketet érzett.

Valdespino személyesen fogad.

Antonio Valdespino püspök nagy tekintélyű figura volt Spanyolországban – nem elég, hogy a király bizalmas barátja és tanácsadója, de a konzervatív katolicizmus és a hagyományos politikai értékek megőrzésének egyik leghangosabb, legbefolyásosabb szószólója az országban.

– Edmond Kirsch, ha nem tévedek – szólította meg a püspök a vonatról leszálló Kirscht.

– Bűnösnek vallom magam – válaszolta mosolyogva Kirsch, és megrázta vendéglátója csontos kezét. – Valdespino püspök úr, szeretném megköszönni, hogy módot adott erre a találkozásra.

– Örültem a megkeresésének. – A püspök hangja erősebb volt, mint várta: tiszta és átható, akár a harangszó. – Ritkán van alkalmunk konzultálni a tudomány embereivel, kivált ilyen jeles képviselőjével. Erre tessék.

Ahogy Valdespino elindult Kirsch mellett a peronon, a hideg, hegyi szél feldagasztotta a reverendáját.

– Be kell vallanom – mondta Valdespino –, nem úgy néz ki, ahogyan elképzeltem. Egy tudósra számítottam, de ön meglehetősen… – Enyhe megvetéssel mérte végig a vendég elegáns, Kiton K50 öltönyét és Barker struccbőr cipőjét. – Pöpec, azt hiszem, ez a jó szó rá.

Kirsch udvariasan mosolygott. A „pöpec” szó évtizedek óta kiment a divatból.

– A tudományos eredményeiről olvasva – mondta a püspök –, nem egészen értem, mivel foglalkozik.

– A játékelmélet és a számítógépes modellezés a szakterületem.

– Tehát számítógépes játékokat tervez gyerekeknek?

Kirsch érezte, hogy a püspök tudatlanságot színlel, mert régimódinak próbál tűnni. És nem csupán érezte, hanem tudta, hogy Valdespino félelmetesen tájékozott a technológiai kérdésekben, és gyakran hívja fel a figyelmet annak veszélyeire.

– Nem, uram, a játékelmélet valójában a matematika egyik területe, amely mintázatokat vizsgál, hogy előre jelezze a jövőt.

– Á, igen, azt hiszem, olvastam, hogy ön évekkel ezelőtt megjósolta az európai monetáris válságot. Amikor senki sem hallgatott önre, azzal mentette meg a helyzetet, hogy megalkotott egy számítógépes programot, amely újraélesztette az EU-t. Mi is volt az a híres idézet? „Harminchárom évesen ugyanannyi idős vagyok, mint Krisztus a feltámadásakor.”

Kirsch összerándult.

– Silány hasonlat, excellenciás uram. Fiatal voltam.

– Fiatal? – A püspök kuncogott. – És hány éves most… talán negyven?

– Pontosan.

Az erős szél tovább rángatta a mosolygó öregember reverendáját.

– Nos, a szelídeknek kellett volna örökölniük a földet, de helyettük a fiataloké lett… a technikához értőké, akik a saját lelkük helyett a monitort bámulják. Be kell ismernem, soha nem gondoltam volna, hogy okom lesz találkozni a támadást vezető fiatalemberrel. Önt prófétának nevezik, mint tudja.

– Ez esetben nem bizonyultam túl jó prófétának, excellenciás uram – válaszolta Kirsch. – Amikor privát találkozót kértem önnel és a társaival, húsz százalék esélyt adtam annak, hogy beleegyeznek.

– És ahogy azt a munkatársaimnak is elmondtam, az igazhitűek mindenkor nyerhetnek abból, ha meghallgatják a hitetleneket. Az ördög hangját hallva jobban értékeljük Isten hangját. – Az öregember elmosolyodott. – Természetesen tréfálok. Kérem, nézze el nekem az öreges humorérzékemet. Időnként cserben hagy a szűrőkészülékem. – Valdespino püspök most előremutatott. – Ott várnak a többiek. Erre tessék.

Kirsch szemügyre vette a célt, egy hatalmas fellegvárat szürke kőből a sziklafal peremén, amely ezer méterrel magasodott az erdős hegyoldalak buja lombkárpitja fölé. Megriadva a mélységtől Kirsch elfordította a tekintetét a szakadéktól, és követte a püspököt az egyenetlen sziklaösvényen, és az előtte álló találkozóra terelte a gondolatait.

Kirsch három kiemelkedő egyházi vezetőtől kért audienciát, akiknek most ért véget egy itteni konferencia.

A világvallások parlamentje.

1893 óta a világ csaknem harminc vallásának több száz spirituális vezetője gyűlik össze néhány évenként más és más helyen, hogy egy héten át vallások közötti dialógust folytasson. A tanácskozásokon a keresztény egyházak befolyásos papjai, zsidó rabbik, iszlám hittudósok vesznek részt a világ minden tájáról, valamint hinduk, buddhisták, dzsainák, szikhek és mások.

A parlament azt a célt tűzte ki maga elé, hogy „harmóniát teremtsen a világ vallásai között, hidakkal kösse össze az eltérő spirituális tanításokat, és ünnepelje azt, ami minden hitben közös”.

Nemes célkitűzés, gondolta Kirsch, annak ellenére, hogy üresnek látta – értelmetlen kutatás a véletlenszerűen egybecsengő pontok után egy ősrégi mesékből, legendákból és mítoszokból álló zagyvalékban.

Miközben Valdespino püspök végigvezette az ösvényen, Kirsch lepillantott a hegyoldalra, és kaján gondolata támadt. Mózes felhágott a hegyre, hogy fogadja Isten igéjét… én is felhágok egy hegyre, de éppen az ellenkezőjéért.

Az ő indítéka, amelyért a hegyre hág, mondta magában Kirsch, az erkölcsi kötelesség, de tudta, hogy jó adag hübrisz is feltüzelte erre a látogatásra – alig várta, hogy kiélvezhesse az elégtételt, amikor szemtől szemben ülve ezekkel az egyházi személyekkel megjósolja nekik a küszöbönálló vesztüket.

Volt időtök felismerni az igazságunkat.

– Elolvastam az életrajzát – mondta váratlanul a püspök, Kirschre pillantva. – Úgy veszem ki, hogy ön a Harvard Egyetem terméke.

– Igen, ott diplomáztam.

– Értem. Azt olvastam, hogy most először a Harvard történetében több az ateista és az agnosztikus az újonnan érkező hallgatók között, mint akik valamilyen vallás hívének nevezik magukat. Ez elég beszédes statisztika, Mr. Kirsch.

Csak azt mondhatom erre, szerette volna válaszolni Kirsch, hogy a diákjaink egyre okosabbak lesznek.

Az öreg épülethez érkezve még keményebben támadott a szél. A bejáratnál tompa lámpafény; a levegőt átjárta a füstölőkben égő tömjén nehéz illata. A két férfi sötét folyosók útvesztőjében kanyargott, és Kirsch szeme csak nehezen alkalmazkodott a homályhoz, miközben reverendás vendéglátóját követte. Végül megérkeztek egy szokatlanul kicsi faajtó elé. A püspök bekopogott, leszegte a fejét, és belépett, intve a vendégnek, hogy jöjjön utána.

Kirsch bizonytalanul lépte át a küszöböt.

Magas falak között találta magát, amelyeket régi, bőrkötésű könyvek borítottak. A falakból bordákként nyúltak ki a további, szabadon álló könyvespolcok; az öntöttvas radiátorok kattogtak és sziszegtek, azt a kísérteties érzetet keltve, mintha élne a szoba. Kirsch a második szinten körbefutó, faragott balusztrádos erkélyre emelte a tekintetét, és azonnal rájött, hol van.

A híres montserrati könyvtár, ismerte fel, és elámult, hogy bebocsátást nyert ide. E nagybecsű helyiség állítólag egyedülálló ritkaságokat őriz, amelyhez csak azok a szerzetesek férhetnek hozzá, akik Istennek szentelték életüket, és elzárkózva élnek itt fenn a hegyen.

– Diszkréciót kért – mondta a püspök. – Ez a legfőbb magánterületünk. Kevés kívülálló tette be ide a lábát.

– Nagylelkű felajánlás. Köszönöm.

Kirsch követte a püspököt a nagy faasztalhoz, ahol két, koros férfi ült várakozóan. A bal oldalinak fáradt tekintete és gubancos, ősz szakálla volt; mély nyomot hagyott rajta az öregség. Gyűrött, fekete öltönyt viselt fehér inggel és széles karimájú kalappal.

– Ő Köves Jehuda rabbi – mondta a püspök –, a jeles zsidó filozófus, aki kimerítően írt a kabbalista kozmológiáról.

Kirsch áthajolt az asztalon, és udvariasan kezet rázott Köves rabbival.

– Örvendek a találkozásnak – mondta. – Olvastam a könyveit a kabbaláról. Nem állíthatom, hogy meg is értettem, de elolvastam őket.

Köves szívélyesen biccentett, megtörölve könnyező szemét a zsebkendőjével.

– Ő pedig – folytatta a püspök a másik férfira mutatva – a nagyra becsült allamah, Szájed al-Fadl.

A híres iszlám hittudós széles mosollyal felállt. Alacsony, zömök férfi volt joviális arccal, amely nem egészen illett átható tekintetű, sötét szeméhez. Egyszerű, fehér szobot viselt.

– Olvastam az előrejelzéseit, Mr. Kirsch, az emberiség jövőjéről. Nem állíthatom, hogy egyet is értek velük, de elolvastam őket.

Kirsch jóindulatúan mosolygott, és kezet fogott vele.

– És íme, a vendégünk, Edmond Kirsch – fejezte be a bemutatást a püspök a két kollégájához fordulva –, aki, mint tudjuk, nagyra értékelt számítógépes szakértő, a játékelmélet tudósa, feltaláló és egyfajta próféta a technológiai világban. Tekintettel az előéletére meglepett a kívánsága, hogy találkozzon velünk. Ennélfogva most Mr. Kirschre vár, hogy elmagyarázza, miért jött el ide.

Azzal Valdespino püspök helyet foglalt két kollégája között, összekulcsolta a kezét, és várakozóan nézett Kirschre. Mindhárom férfi szemben ült vele, akár egy bíróság, olyan elrendezést teremtve, amely inkább emlékeztetett inkvizícióra, mint tudósok barátságos eszmecseréjére. A püspök, fedezte fel Kirsch, még csak hellyel sem kínálta.

Kirscht nem megfélemlítette, hanem szórakoztatta a dolog, miközben a három, koros férfit tanulmányozta. Ez hát a Szentháromság, amellyel találkozni akartam. A három napkeleti bölcs.

Hatalmát éreztetve Kirsch húzta egy kicsit az időt: az ablakhoz lépve bámulta a lélegzetelállító panorámát. A mély völgyben elterülő legelők napsütötte foltmintáját feljebb tekintve a Collserola hegylánc szabdalt ormai váltották fel. Mérföldekkel távolabb, valahol a Baleár-tenger fölött fenyegető viharfelhők tömege gyülekezett a láthatáron.

Találó, gondolta Kirsch, előre érezve a turbulenciát, amelyet hamarosan előidéz e falak között, majd a kinti világban.

– Uraim – vágott bele hirtelen visszafordulva. – Azt hiszem, Valdespino püspök úr már tolmácsolta kérésemet a titoktartást illetően. Mielőtt folytatnánk, szeretném tisztázni, hogy amit megosztani készülök önökkel, az szigorúan bizalmas. Rövidre fogva, hallgatási fogadalmat kérek. Beleegyeznek?

A három férfi némán bólintott; Kirsch nyugtázta, bár tudta, hogy minden bizonnyal felesleges az egész. Nyilván eltitkolni akarják majd ezt az információt, nem pedig közhírré tenni.

– Azért vagyok ma itt – kezdte Kirsch –, mert olyan tudományos felfedezést tettem, amelyet, úgy vélem, megdöbbentőnek fognak találni. Sok éve dolgozom már ezen, abban a reményben, hogy válaszokat kapok emberi létünk két alapvető kérdésére. Most, hogy sikerrel jártam, azért fordulok kifejezetten önökhöz, mert úgy sejtem, hogy ez az információ súlyos hatással lesz a világ hívőire, nagy valószínűséggel olyan váltást idézve elő, amelyet nem nevezhetünk másként, mint szakadás. Pillanatnyilag én egyedül rendelkezem a földön ezzel az információval, amelyet most feltárok önök előtt.

Kirsch benyúlt a zakója zsebébe, és kivett egy nagy méretű okostelefont – amelyet maga tervezett saját célra. A készülék háza élénk színek mozaikja volt, és úgy helyezte a három ember elé, mint egy televíziót. A következő másodpercben felcsatlakozik az eszközzel egy ultrabiztonságos szerverre, beüti a negyvenhét karakteres jelszavát, és live-stream prezentációt tart nekik.

– Amit most látni fognak – mondta Kirsch –, az egy bejelentés nyers változata, amelyet megosztani remélek a világgal… úgy egy hónap múlva. De mielőtt ezt megteszem, szeretnék eszmecserét folytatni földünk néhány befolyásos egyházi gondolkodójával, hogy képet kapjak arról, hogyan fogadják a hírt azok, akiket a legmélyebben érint.

A püspök hangosan sóhajtott, mint aki inkább unatkozik, semmint aggódik.

– Érdekfeszítő bevezetés, Mr. Kirsch. Úgy beszél, mintha a világvallások alapzatát rengetné meg az, amit bemutatni készül.

Kirsch körbetekintett a szent szövegek ősrégi tárházában. Nem megrengetni fogja az alapzatukat. Hanem összezúzni.

Kirsch felmérte a vele szemben ülőket. Amiről nem tudhattak, hogy Kirsch három napon belül tervez a nyilvánosság elé állni ezzel a prezentációval egy elképesztő, aprólékosan megkoreografált esemény keretében. Amikor ez megtörténik, az emberek szerte a világon felismerik, hogy valójában egyetlen közös pont van valamennyi vallási tanításban.

Az, hogy egyaránt téves mind.

Első fejezet

Robert Langdon professzor felnézett a tizenkét méter magas kutyára a téren. Az állat bundáját élő fűszőnyeg és illatos virágok alkották.

Én próbállak megkedvelni. Tényleg.

Langdon még egy ideig bámulta a teremtményt, majd folytatta útját a felüljárón, amely egy tágas, lépcsős teraszra vezetett; a lépcsősor egyenetlen fokai azt a célt szolgálták, hogy kizökkentsék az érkező látogatót a megszokott haladási ritmusából. Küldetés teljesítve, gondolta Langdon, miután kétszer is megbotlott a szabálytalan lépcsőfokokon.

A lépcső aljára érve hirtelen megtorpant a feje fölé tornyosuló, hatalmas műtárgy láttán.

Ez is megvolt.

Óriási fekete özvegy magasodott előtte, vékony vaslábak tartották a kövér testet jó tíz méterre a levegőben. A pók hasa alatt a dróthálóból szőtt petezsák tele volt üveggömbökkel.

– Maman a neve – szólalt meg egy hang.

Langdon felé fordította a tekintetét, és egy sovány férfit pillantott meg, aki a pók alatt állt. Fekete brokát sherwanit viselt, és már-már komikusan kunkorodó Salvador Dalí-bajusza volt.

– Fernando vagyok – folytatta –, és köszöntöm a múzeumban. – A férfi végigvizsgálta a kitűzők sorát maga előtt egy asztalon. – Szabad a nevét?

– Hogyne. Robert Langdon.

A kérdező felkapta a fejét.

– Jaj, bocsásson meg! Nem ismertem fel, uram!

Én is alig ismerek magamra, gondolta Langdon mereven mozogva a fekete frakkban fehér csokornyakkendővel és fehér mellénnyel. Úgy nézek ki, mint az egyik Whiffenpoof. Langdon klasszikus szabású frakkja csaknem harmincéves volt, még a princetoni Borostyán klubtagsága idejéből származott, de hála a kötelességtudóan naponta leúszott hosszaknak, még mindig egész jól állt rajta. Langdon sietősen csomagolt, rossz helyre nyúlt a gardróbban, így maradt otthon a bevett szmokingja.

– A meghívóban „fekete-fehér” szerepel – mondta Langdon. – Remélem, megfelelő a frakk.

– A frakk mindig megfelel! Remekül fest! – A férfi elé pattant, és gondosan elhelyezte a kitűzőt a nevével Langdon hajtókáján. – Megtiszteltetés, hogy találkozhattam önnel – közölte a bajuszos férfiú. – Bizonyára nem először jár nálunk.

Langdon átnézett a póklábak között a ragyogó épületre.

– Zavartan kell beismernem, hogy még sohasem jártam itt.

– Az nem lehet! – kiáltott fel a férfi színlelt megdöbbenéssel. – Nem rajongója a modern művészetnek?

Langdon rendszerint élvezte a modern művészet jelentette kihívást – elsősorban annak felfedezését, miért tartanak bizonyos munkákat remekműveknek: például Jackson Pollock csurgatásos festményeit; Andy Warhol Campbell’s leveskonzervjeit; Mark Rothko egyszerű, színes négyzeteit. Ezzel együtt Langdon jóval otthonosabban mozgott Hieronymus Bosch vallásos szimbólumainak vagy Francisco de Goya műveinek terepén.

– Inkább a klasszikusnak – válaszolta Langdon. – Inkább Leonardo da Vinci, mint de Kooning.

– De Leonardo da Vinci és de Kooning oly hasonló!

Langdon türelmesen mosolygott.

– Ezek szerint van még mit tanulnom de Kooningról.

– Akkor a legjobb helyre jött! – A férfi a nagy épülettömb felé lendítette a karját. – Ebben a múzeumban található a világ egyik legkitűnőbb modern művészeti gyűjteménye! Remélem, jól fogja érezni magát.

– Igyekszem – felelte Langdon. – Csak azt tudnám, miért vagyok itt!

– Ahogy mindenki más! – nevetett vidáman, a fejét csóválva a férfi. – A vendéglátójuk erősen titkolja a ma esti esemény célját. Még a múzeum személyzete sem tudja, mi folyik itt. A rejtély adja a sava-borsát. Már a legvadabb szóbeszédek terjengenek. Több száz vendég van odabent, köztük sok híresség, és senki nem is sejti, mire számítson!

Langdon elvigyorodott. Nagyon kevés házigazda venné a bátorságot, hogy az utolsó percben küldjön szét meghívókat, lényegében ezzel a szöveggel: Szombat este. Legyen ott. Bízzon bennem. És még kevesebben lennének képesek rávenni VIP-k százait, hogy hagyjanak ott csapot-papot, és repüljenek Észak-Spanyolországba az eseményre.

Langdon kisétált a pók alól, és folytatta útját a bejárón, amely fölött hatalmas, vörös molinó feszült.

EGY ESTE

EDMOND KIRSCHSEL

Edmond persze sohasem volt híján az önbizalomnak, gondolta kajánul Langdon.

Úgy húsz évvel ezelőtt az ifjú Eddie Kirsch Langdon egyik első tanítványa volt a Harvard Egyetemen – a borzas hajú, számítógépes kockát a kódok iránti érdeklődés vitte el Langdon gólyáknak meghirdetett szemináriumára: Kódok, rejtjelek és a szimbólumok nyelve. Kirsch kiművelt intellektusa mély benyomást tett Langdonra, s noha végül Kirsch hátat fordított a szemiotika poros világának a számítógépekben rejlő fényes ígéret kedvéért, a köztük kialakult tanár-diák kapcsolat túlélte a Kirsch diplomaszerzése utáni két évtizedet.

Mára a tanítvány felülmúlta a mesterét, gondolta Langdon. Fényévekkel.

Edmond Kirsch ma az egész világon elismert fenomén: milliárdos számítógépguru, jövőkutató, feltaláló és vállalkozó. Negyvenéves korára elképesztően változatos technológiai újítások atyja, amelyek nagy ugrást jelentenek olyan eltérő területeken, mint a robotika, az agykutatás, a mesterséges intelligencia és a nanotechnológia. A jövőbeli tudományos áttörések pontos előrejelzése pedig titokzatos aurát vont hősünk köré.

Langdon gyanította, hogy Edmond kísérteties prognosztizáló tehetsége az őt körülvevő világ lenyűgözően széles körű ismeretének tudható be. Emlékezete szerint Edmond mindig is falta a könyveket – mindent elolvasott, ami csak a keze ügyébe került. A könyvek iránti szenvedélye és az a képesség, amellyel magába szívta a tartalmukat, olyan párosítás volt, amellyel Langdon még sohasem találkozott.

Az utóbbi néhány évben Kirsch főként Spanyolországban élt, köszönhetően a máig tartó szerelmi viszonynak, amelyet az ország óvilági bája, avantgárd építészete, extravagáns ginbárjai és remek éghajlata alapozott meg.

Évente egyszer Kirsch visszatér Cambridge-be, hogy előadást tartson az MIT Media Laben; Langdon ilyenkor együtt vacsorázik vele Boston valamelyik trendi, új helyén, amelyről addig még sohasem hallott. A társalgás véletlenül sem a technológiáról folyik; Kirsch kizárólag a művészetről cserél eszmét Langdonnal.

– Maga az én kulturális kapcsolatom, Robert – tréfálkozik gyakran Kirsch. – Az én külön bejáratú mesterem, aki a bölcsészettel jegyezte el magát.

A Langdon családi állapotára tett csípős utalás csak még ironikusabb lett attól, hogy egy másik agglegénytől érkezett, aki szerint a monogámia „sértés az evolúcióra nézve”, és akit számos szupermodellel kaptak már lencsevégre az évek során.

Mivel Kirsch a számítógép-tudomány megújítójaként szerzett hírnevet, könnyű lett volna vaskalapos tech-gurunak képzelni. Ehelyett ő modern, popkulturális ikont faragott magából, aki celebkörökben forog, a legújabb divat szerint öltözik, underground-zenéket hallgat, felbecsülhetetlen értékű impresszionista és modern műtárgyakat gyűjt. Kirsch gyakran írt e-mailt Langdonnak, hogy kikérje a tanácsát a megvásárolni szándékozott új művekről.

Hogy aztán az ellenkezőjét tegye, tűnődött el Langdon.

Úgy egy évvel ezelőtt Kirsch azzal lepte meg Langdont, hogy nem művészetről kérdezte, hanem Istenről – különös téma egy önmagát ateistának valló személy esetében. Egy tál short-rib crudo felett a Bostoni Tiger Mamában Kirsch az egyes világvallások alaptanairól faggatta Langdont, különös tekintettel a teremtéselméletekre.

Langdon tömör áttekintést nyújtott a jelenlegi hittételekről, a judaizmus, a kereszténység és az iszlám által osztott Genezistől a hinduk teremtő istenén, Brahmán át a babiloniak Marduk-történetéig.

– Kíváncsi vagyok – tette fel a kérdést Langdon, amikor távoztak az étteremből –, miért érdekel egy jövőkutatót a múlt? Azt akarja ez jelenteni, hogy híres ateistánk végül megtalálta Istent?

Edmond szívből kacagott.

– Ne is álmodjon róla, Robert! Csak felmérem a versenypályát.

Langdon mosolygott. Jellemző.

– Nos, a tudomány és a vallás nem versenytárs, hanem két különböző nyelv, amelyen ugyanazt a történetet próbálják elmondani. Mindkettőnek megvan a maga helye a világban.

E találkozó után Edmond majdnem egy évre megszakította a kapcsolatot. Aztán három nappal ezelőtt, mint derült égből villámcsapás, Langdon kapott egy FedEx borítékot repülőjeggyel, szállodafoglalással és egy kézzel írott üzenettel, amelyben Edmond meghívta a mai eseményre. Ezt írta: Robert, nagyon sokat jelentene nekem, ha el tudna jönni. A legutóbbi beszélgetésünkön tett észrevételei segítettek abban, hogy megvalósulhasson ez az este.

Langdon nem értette. Azon a beszélgetésen nem hangzott el semmi, aminek a legtávolabbról is köze lehet egy jövőkutató előadásához.

A FedEx boríték tartalmazott egy fekete-fehér képet is, amely két szemben álló embert ábrázolt. Kirsch még egy rövid verset is mellékelt hozzá.

Robert,

Ha szemtől szemben lesz velem,

Feltárom az üres teret.

EDMOND

Langdon a kép láttán elmosolyodott – szellemes utalás volt Langdon egy évekkel korábbi esetére. A két arc közötti üres térben a kehely, avagy a Grál körvonala rajzolódott ki.

Langdon most, a múzeum előtt állva, alig várta, hogy megtudja, mit jelent be egykori tanítványa. Könnyű szél kapott bele a frakkja szárnyába, ahogy a gyaloghídon haladt a kanyargó Nervión folyó mentén, mely hajdan egy virágzó iparváros ütőere volt. Enyhe fémes szagot érzett a levegőben.

Langdon egy kanyar után végre engedélyezte magának, hogy föltekintsen a múzeum hatalmas, ragyogó tömbjére. Lehetetlen volt egyetlen pillantással átfogni. Inkább ide-oda ugrált a tekintete a bizarr, megnyújtott formák között.

Ez az épület, gondolta Langdon, nem csupán megsérti a szabályokat. Teljességgel semmibe veszi azokat. Tökéletes választás Edmond részéről.

A bilbaói Guggenheim Múzeum olyan, akár egy földönkívüli hallucináció – kavargó kollázs megcsavart, fémes alakzatokból, amelyeket mintha már-már véletlenszerűen hajigáltak volna egymásra. A messzire elnyúló, kaotikus tömböket több mint harmincezer titánlemezzel borították be, amelyek halpikkelyként csillogtak, és szerves, ugyanakkor földöntúli érzetet keltettek, mintha valami futurisztikus leviatán mászott volna ki a vízből, hogy napfürdőzzön a folyóparton.

Amikor 1997-ben bemutatták a múzeumot, a New Yorker azzal ünnepelte az építészt, Frank Gehryt, hogy „egy hullámzó formájú, fantasztikus álomhajót tervezett titánköntösben”, míg más kritikusok világszerte így áradoztak: „Korunk legnagyszerűbb építménye!”; „Alakváltó tobzódás!”; „Lenyűgöző építészeti teljesítmény!”

A múzeum megnyitása óta tucatjával emelték a „dekonstruktivista” épületeket – a Disney Concert Hall Los Angelesben, a BMW World Münchenben, sőt egy új könyvtár Langdon saját alma materében. Valamennyi gyökeresen szembement a hagyományokkal, Langdon mégis kétségbe vonta, hogy bármelyik is versenyre kelhet a bilbaói Guggenheim megrendítő hatásával.

Az épülethez közeledve úgy tetszett, mintha minden lépésnél alakot váltana a fémburkolatú homlokzat, újabb és újabb képet mutatva minden egyes szögből. Most már láthatóvá vált a múzeum keltette legdrámaibb érzékcsalódás. Hihetetlen, de ebből a perspektívából a hatalmas építmény szó szerint úszni látszott a vízen, mintha a múzeum külső falait csapkodó „végtelen” lagúnán sodródna.

Langdon megállt egy pillanatra, hogy átadja magát a hatásnak, majd továbbindult, hogy a sima víztükör fölé feszített minimalista gyaloghídon átkeljen a túlpartra. Félúton járt, amikor hangos sziszegésre riadt. A zaj a talpa alól jött. Megtorpant, és ekkor egy kavargó párafelhő emelkedett ki a gyaloghíd alól. A sűrű ködfátyol beburkolta Langdont, majd szétterült a lagúnán, és a múzeum felé gördült, eltakarva az egész épület alapzatát. Ködszobor, gondolta Langdon.

Olvasott a japán művész, Fujiko Nakaya művéről. A „szobor” forradalmi volt abban a tekintetben, hogy a látható levegő közegéből, egy ködfalból alakult ki, amely testet öltött, majd szétoszlott; és mivel a szél és a légköri viszonyok folyamatosan változtak, a szobor is mindig más volt, valahányszor megjelent.

A híd abbahagyta a sziszegést, és Langdon figyelte, ahogy a ködfal némán szétterül a lagúnán, gomolyogva és lopakodva, mintha a maga akaratát követné. A hatás egyszerre volt éteri és elbizonytalanító. Most az egész múzeum lebegni látszott a víz felett, súlytalanul megülve egy felhőn – akár egy kísértethajó a tengeren.

De amikor Langdon újra elindult, egy sor apró kitörés szaggatta fel a víz nyugodt tükrét. Hirtelen öt lángoszlop tört az ég felé a lagúnából, akkora robajjal, akár a rakétahajtóművek, és áthatolva a párával telített levegőn ragyogó fényszikrákat szórt szét a múzeum titánlapjai körül.

Langdon építészeti ízlése inkább az olyan klasszikus stílusú múzeumok felé hajlott, mint a Louvre vagy a Prado, mégis, ahogy a köd és a láng játékát figyelte a lagúna felett, nem tudott volna alkalmasabb helyszínt kigondolni ennél az ultramodern múzeumnál egy olyan ember által szervezett eseményhez, aki egyaránt lelkesedik a művészetért és az innovációért, és aki tisztán látja a jövőt.

A ködön át ballagó Langdon most elérte a múzeum bejáratát – egy tátongó fekete lyukat a hüllőszerű épületen. A küszöbhöz közeledve Langdonnak az a kényelmetlen érzése támadt, hogy egy sárkány szájába készül belépni.

Második fejezet

Luis Ávila tengernagy a bárpultnál ült egy ismeretlen város néptelen pubjában. Kimerítette az utazás, mivel tizenkét óra alatt sok ezer mérföldet repült idáig egy munka után. Belekortyolt a második tonikjába, és a palackok színes választékát bámulta a pult mögött.

Egy sivatagban bárki józan tud maradni, tűnődött, de csak egy helybeli képes arra, hogy egy oázisban csukva tartsa a száját.

Ávila csaknem egy éve tartotta csukva a száját az ördög előtt. A tükörképére pillantva megengedett magának egy futó másodpercnyi önelégültséget.

Ávila egyike volt azoknak a szerencsés, mediterrán férfiaknak, akik többet nyertek, mint veszítettek az öregedéssel. Szúrós, fekete borostája disztingvált, mákos szakállá szelídült az évek során, a vad lobogást derűs magabiztosság váltotta fel sötét szemében, feszes, olajbarna bőre napszítta és barázdált lett: olyan ember benyomását keltette, aki folyvást hunyorogva néz ki a tengerre.

Hatvanhárom évesen is vékony, rugalmas volt a teste, és a jól szabott egyenruha kiemelte előnyös fizikumát. Most a haditengerészet fehér díszegyenruháját viselte – az uralkodói megjelenést kölcsönző öltözet gombos, fehér zubbonyát széles, fekete váll-lap, érdemrendek impozáns sora, keményített állógallér és selyem oldalsávos fehér nadrág egészítette ki.

Lehet, hogy a spanyol armada már nem a legerősebb flotta a világon, de azt még mindig tudjuk, hogyan kell öltöznie egy tisztnek.

Az admirális már évek óta nem vette fel ezt az egyenruhát – de ez ma egy különleges este, és korábban, ennek az ismeretlen városnak az utcáit járva, nemcsak a nők elismerő pillantását élvezte, hanem azt is, hogy széles ívben elkerülik a férfiak.

Mindenki tiszteli azt, aki becsületkódex szerint él.

– ¿Otra tóníca? – kérdezte a csinos mixernő. A harmincas, telt idomú hölgynek huncut mosolya volt.

Ávila megrázta a fejét.

– No, gracias.

Teljesen üres volt a pub, és Ávila magán érezte a mixernő hódoló pillantását. Jólesett neki, hogy újra így néznek rá. Visszatértem a mélységből.

A borzalmas esemény, amely öt évvel ezelőtt jóformán tönkretette Ávila életét, mindörökre ott lappang az elméjében – egyetlen fülsiketítő pillanat, amelyben megnyílt a föld és mindenestől elnyelte.

A sevillai székesegyház.

Húsvét reggele.

Az andalúziai napfény áttört a festett ólomüvegen, színek kaleidoszkópját vetítve a katedrális köveire. Az orgona örömódát mennydörgött, miközben a hívők ezrei ünnepelték a feltámadás csodáját.

Ávila az áldoztató rácsnál térdelt, a szívét hála dagasztotta. Miután egy életen át szolgált a tengeren, Isten legnagyobb adományában részesült – családja lett. Ávila szélesen mosolyogva megfordult, és hátrapillantott fiatal feleségére, Maríára, aki még a padban ült, mert előrehaladott terhessége miatt nem tudta megtenni a hosszú utat a szentélyrácsig. Mellette a hároméves fiuk, Pepe integetett izgatottan az apjának. Ávila a fiúra kacsintott, és María meleg mosollyal nézett a férjére.

Köszönöm, Istenem, gondolta Ávila visszafordulva a rácshoz, hogy fogadja a kelyhet.

A következő pillanatban fülsiketítő robbanás rázta meg az ősi székesegyházat.

Fényvillanás, és az egész világ lángba borult.

A lökéshullám nagy erővel nekivetette Ávilát a szentélyrácsnak, majd perzselően forró törmelék és emberi testrészek temették maguk alá. Amikor magához tért, nem kapott levegőt a sűrű füstben, és egy pillanatig fogalma sem volt arról, hogy mi történt és hol van.

Aztán a füle csengésén túl meghallotta a szenvedők sikolyait, feltápászkodott, és elborzadva jött rá, hol van. Azt mondta magának, hogy ez csak egy rémálom. Elindult a füstölgő székesegyházban, hörgő, megcsonkított áldozatokat kerülgetve, kétségbeesetten botorkálva arrafelé, ahonnét az imént még a felesége és a fia mosolygott rá.

Nem volt ott semmi.

Sem padok, sem emberek.

Csak véres maradványok a megperzselt kőpadlón.

A gyászos emléket szerencsére elűzte az ajtó felett csilingelő harang. Ávila gyorsan felkapta a tonikot, és belekortyolt, elhessegetve a sötétséget, amit nagyon sokszor kényszerült már megtenni.

Kivágódott az ajtó, és Ávila odafordulva két testes férfit látott bebotladozni. Ír szurkolónótát énekeltek hamisan, és zöld focimezt viseltek, amely megfeszült a hasukon. Ezek szerint a ma délutáni meccs az ír vendégcsapat javára dőlt el.

Legyen ez a végszó, gondolta Ávila, és felállt. Kérte a számlát, de a mixernő rákacsintott, és nemet intett. Ávila megköszönte, és távozni készült.

– Mi a fene! – kiáltott fel az egyik jövevény Ávila egyenruhája láttán. – Itt a spanyol király!

Mindkét férfi nevetésben tört ki, és megindult a tengernagy felé.

Ávila megpróbálta kikerülni őket, de a nagyobbik durván megragadta a karját és visszahúzta egy bárszékre.

– Várjon, felség! Eljöttünk idáig Spanyolországba, meg kell innunk egy pint sört a királlyal!

Ávila a férfi piszkos kezére nézett a frissen vasalt egyenruháján.

– Engedjen el – mondta halkan. – Mennem kell.

– Nem… maradnia kell egy sörre, amigo. – A férfi még erősebben markolta, miközben a társa a kitüntetéseket kezdte el böködni a zsíros ujjával Ávila mellkasán.

– Hát te egy igazi hős lehetsz, papa. – A férfi megrántotta Ávila egyik nagy becsben tartott érdemrendjét. – Középkori buzogány? Akkor te egy páncélos lovag vagy? – És röhögött.

Tolerance, emlékeztette magát Ávila. Számtalan ilyen alakkal találkozott már – együgyű, boldogtalan lelkek, akik sohasem álltak ki semmiért, akik ostobán visszaélnek a jogokkal és a szabadsággal, amelyeket mások harcoltak ki nekik.

– A buzogány – válaszolta előzékenyen Ávila – valójában a spanyol haditengerészet Unidad de Operaciones Especiales egységének a jelképe.

– Kommandósok? – kérdezte a férfi színlelt borzongással. – Ez lenyűgöző! És az minek a jelképe? – Ávila jobb kezére mutatott.

Ávila a tenyerére pillantott, melynek közepére egy fekete szimbólum volt tetoválva, amely a 14. századra tekintett vissza.

Ez a jel a védelmemet szolgálja, gondolta Ávila az emblémára tekintve. Bár nem lesz rá szükségem.

– Rá se ránts – mondta a huligán, végre elengedve Ávila karját és a mixernőnek szentelve a figyelmét. – Csini vagy – mondta. – Száz százalékig spanyol?

– Igen – válaszolta méltósággal a nő.

– Nincs benned egy kicsi ír sem?

– Nincs.

– Kérsz belőle? – A férfi rángatózott a röhögéstől, és verte a pultot.

– Hagyja békén – szólt rá Ávila.

A férfi dühödten rámeredt.

A másik bajkeverő Ávila mellkasára bökött.

– Te akarod megszabni, hogy mit tegyünk?

Ávila felsóhajtott, erőt vett rajta a fáradtság a hosszú utazás után, majd a bárpultra mutatott.

– Kérem, uraim, üljenek le. Meghívom önöket egy sörre.

Örülök, hogy marad, gondolta a mixernő. Bár tudott vigyázni magára, látva, milyen higgadtan kezeli ez a tiszt a két bunkót, kissé elgyengült a térde, és azt remélte, hogy itt lesz vele zárásig.

A tiszt két sört rendelt, magának egy újabb tonikot, és visszaült a székére a pultnál. A futballhuligánok kétfelől foglaltak helyet.

– Tonik? – kötött bele az egyik. – Azt hittem, együtt iszunk.

A tiszt fáradt mosollyal nézett a mixernőre, és kiitta a tonikját.

– Sajnos találkozóm van – mondta a tiszt, és felállt. – De önök csak fogyasszák el a sörüket.

Ekkor a két férfi egyszerre, mintha összebeszéltek volna, durván Ávila vállára csapott, és lenyomták a székre. A tiszt szemében harag lobbant, de azonnal ki is hunyt.

– Nagyapó, nem hiszem, hogy egyedül akarsz hagyni minket a barátnőddel. – A bajkeverő a nőre nézett, és valami ocsmányságot csinált a nyelvével.

A tiszt némán ült egy hosszú másodpercig, aztán a zsebébe nyúlt.

Mindkét fickó megragadta.

– Hé, mit művelsz?

Ávila nagyon lassan előhúzott egy mobiltelefont, és mondott valamit a férfiaknak spanyolul. Értetlenül bámultak rá, mire visszaváltott angolra.

– Elnézést, de fel kell hívnom a feleségemet, hogy késni fogok. Úgy tűnik, maradok még egy ideig.

– Ez a beszéd, haver! – A nagyobbik férfi kiitta a sörét, és lecsapta a poharat a pultra. – Még egyet!

Miközben a mixernő újratöltötte a poharakat, a tükörből figyelte, hogy a tiszt benyom néhány gombot a telefonján, aztán a füléhez emeli. Kiment a hívás, s gyorsan beszélni kezdett spanyolul.

– Le llamo desde el bar Molly Malone – mondta, beolvasva a pub nevét és címét a poháralátétről. – Calle Particular de Estraunza, ocho. – Várt egy kicsit, majd folytatta. – Necesitamos ayuda inmediatamente. Hay dos hombres heridos. – Azzal letette.

– ¿Dos hombres heridos? – A mixernőnek felgyorsult a pulzusa. Két sebesült férfi?

A nőnek nem volt elég ideje feldolgozni a mondat értelmét. Fehér villanás, a tiszt jobbra perdült, és belevágta a könyökét a nagyobbik huligán orrába; rosszat sejtető reccsenés hallatszott. A férfi vörösbe borult arccal hátrazuhant. Mielőtt a társa reagálhatott volna, a tiszt újra megpördült, ezúttal balra, és a férfi gégéjének csapódott a könyöke, aki lezuhant a székről.

A mixernő megrendülten meredt a két férfira a padlón; az egyik jajgatott kínjában, a másik levegő után kapkodva markolászta a torkát.

A tiszt lassan felállt. Kísérteties nyugalommal elővette a tárcáját, és kitett egy százeurós bankjegyet a pultra.

– Elnézést kérek – mondta spanyolul. – Hamarosan itt lesz a rendőrség, hogy a segítségére legyen. – Azzal sarkon fordult, és távozott.

Ávila tengernagy az utcán beleszippantott az esti levegőbe, és elindult az Alameda de Mazarredón a folyó felé. Szirénázó rendőrautók érkeztek, az árnyékba lépve útjukra engedte őket. Komoly munka várt rá, és Ávila ma már nem akart több bonyodalmat.

A Régens világosan körvonalazta a ma esti küldetést.

Ávila derűs egyszerűséggel fogadta el a Régens utasításait. Nem kell döntéseket hoznia. Nincs felelősség. Csak az akció. Egy irányítással töltött pálya után megkönnyebbülés volt átadni a kormányt és másokra bízni a hajót.

Ebben a háborúban én közkatona vagyok.

Napokkal ezelőtt a Régens megosztott vele egy felkavaró titkot, és Ávila nem látott más lehetőséget, mint az ügy szolgálatának szentelni magát. A tegnap esti küldetés brutalitása még mindig kísértette, de tudta, hogy a tettei bocsánatot nyernek.

Több módja is van az igazságosságnak.

És több halál lesz még, mielőtt véget ér a mai este.

Kiérve egy nyitott térre a folyóparton Ávila a szemben lévő épülettömbre emelte a tekintetét. Perverz alakzatok hullámzó tömege fémlapokkal burkolva – mintha kétezer év építészeti fejlődését dobták volna ki az ablakon a totális káosz kedvéért.

Egyesek ezt múzeumnak nevezik. Az én szememben meg szörnyszülött.

Rendezve a gondolatait Ávila átvágott a téren, kikerülve egy sor bizarr szobrot a bilbaói Guggenheim Múzeum körül. Az épülethez közeledve elegánsan öltözött vendégek tucatjait látta.

Gyülekezik az istentelen tömeg.

De a ma este nem úgy alakul, ahogy képzelik.

Megigazította tengernagyi sapkáját, lesimította a zubbonyát, megacélozva magát az előtte álló feladatra. A ma este csak része egy sokkal nagyobb küldetésnek – az igazság keresztes hadjáratának.

Miközben Ávila áthaladt az udvaron a múzeum bejárata felé, finoman megérintette a rózsafüzért a zsebében.

Harmadik fejezet

A múzeum előcsarnoka olyan volt, akár egy futurisztikus székesegyház.

A belépő Langdon tekintete azonnal felfelé irányult – hatalmas, fehér oszlopok sora vezette a hatvan méter magas, boltozatos mennyezetig, ahol halogén spotlámpák tiszta, fehér fénye áradt szét. Felfüggesztve a levegőben gyaloghidak és balkonok hálózata szelte át a teret, amelyeken fekete-fehérbe öltözött látogatók jártak ki-be az emeleti galériákba, vagy álltak a magas ablakoknál a lenti lagúnát csodálva. A közelben egy üveglift siklott hangtalanul a falon, hogy a földre visszatérve újabb vendégeket vigyen fel.

Egyik múzeumra sem emlékeztetett, amelyet Langdon valaha látott. Még az akusztikáját is idegennek érezte. A hangelnyelő felszíni textúrákkal támogatott hagyományos, tiszteletteli susogás helyett itt eleven morajlást keltettek a kőről és az üvegről visszaverődő hangok. Langdon számára az egyedüli ismerős érzet a steril íz volt a nyelve tövében; a múzeumi levegő egyforma az egész világon – részecskéktől és oxidánsoktól gondosan megszűrt, majd ionizált vízzel nedvesített a 45 százalékos páratartalom eléréséig.

Langdon áthaladt egy sor meglepően szigorú ellenőrzőponton, kiszúrt jó néhány fegyveres őrt, és végül egy újabb bejelentkező asztalnál találta magát. Itt egy fiatal nő fejhallgatókat osztogatott.

– Audioguía?

Langdon mosolygott.

– Köszönöm, nem.

Amikor az asztalhoz ért, a nő mégis megállította hibátlan angolra váltva.

– Elnézést, uram, de a mai este házigazdája, Mr. Edmond Kirsch azt kérte, hogy mindenki viseljen fejhallgatót. Ez része lesz az élménynek.

– Hát persze. Akkor kérek egyet.

Langdon az egyik fejhallgatóért nyúlt, de a nő leintette, a kitűzője alapján megkereste a nevét a hosszú vendéglistán, majd átadta neki a nevére szóló fejhallgatót.

– A ma esti előadás mindenkinek személyre szabott.

Tényleg? Langdon körülnézett. Itt több száz vendég van.

Langdon megvizsgálta a fejhallgatót, de az csak egy vékony fémdarab volt kis fülpárnával a két végén. Látva a furcsálkodását, a fiatal nő a segítségére sietett.

– Teljesen új – mondta, és segített Langdonnak feltenni. – A hangközvetítő párnákat nem a fülbe kell dugni, hanem az arcon ülnek. – Langdon feje mögé igazította a fémpántot, aztán finoman az arcára illesztette a párnákat, közvetlenül az állkapocs fölött és a halánték alatt.

– De hogyan…

– Csontvezető technológia. A párnákon át egyenesen az állcsontjába hatol a hang, amely így közvetlenül éri el a csigajáratot a középfülben. Én már kipróbáltam, és tényleg bámulatos… mintha az ember fejében szólna. Ráadásul szabadon hagyja a fület a külső hangok érzékelésére.

– Milyen ügyes!

– Ezt a technológiát Mr. Kirsch találta fel, már több mint tíz éve. Több kereskedelmi forgalomban lévő fejhallgatómárka is használja.

Remélem, Ludwig van Beethoven is kap részesedést, gondolta Langdon, aki elég biztos volt abban, hogy a csontvezető technológia eredeti feltalálója a 18. századi zeneszerző; miután megsüketült, felfedezte, hogy ha egy fémrudat illeszt a zongorához, és játék közben ráharap, a vibráción keresztül az állcsontjában tökéletesen hallja a zenét.

– Reméljük, élvezni fogja a ma esti előadást – mondta a nő. – Még közel egy órája van körülnézni a múzeumban a prezentáció kezdete előtt. Ez a hangos tárlatvezető figyelmeztetni fogja, ha ideje elindulni az előadóterembe.

– Köszönöm. Nem kell megnyomni rajta valamit?

– Nem, az eszköz önműködő. Azonnal elkezdődik a tárlatvezetés, amint mozgásba jön.

– Igen, hát persze – mosolygott Langdon. Elindult egy látogatócsoport felé az előcsarnokban; az emberek a liftet várták, és hasonló fejhallgató volt az állcsontjukon.

Az átrium közepén járt, amikor megszólalt a fejében egy férfihang.

– Jó estét, üdvözöljük a bilbaói Guggenheimben.

Langdon tudta, hogy a fejhallgató az, mégis elakadt a lépte, és a háta mögé pillantott. Elképesztő volt a hatás – pontosan olyan, ahogy a fiatal nő leírta –, mintha a fejében beszélne valaki.

– Szívélyesen köszöntöm, Langdon professzor. – A hang könnyed és barátságos volt, kifejezett brit akcentussal. – Winston vagyok, és engem ért az a megtiszteltetés, hogy a kalauza lehetek ezen az estén.

Kit vettek rá, hogy ezt felmondja? Hugh Grantet?

– A mai estén – folytatta a vidám hang – szabadon barangolhat, amerre csak tetszik, én pedig vállalom, hogy felvilágosítsam arról, amit éppen lát.

Ezek szerint a csevegő narrátor, a személyre szabott felvétel és a csontvezető technológia mellett minden fejhallgató része a GPS, amely meghatározza, hol tartózkodik pontosan a látogató a múzeumon belül, és ettől függ, milyen kommentárt hallunk.

– Tudatában vagyok, uram – tette hozzá a hang –, hogy a művészettörténet professzoraként ön szakértő látogató, ezért talán kevés hasznát látja az igyekezetemnek. Ennél is bajosabb lehetőség, hogy nem ért majd egyet velem bizonyos művek elemzésében! – A hang idétlenül kuncogott.

Komolyan? Ki írta ezt a szöveget? A könnyed hangütés és a személyre szabott megszólítás kétségtelenül lefegyverző volt, de Langdon elképzelni sem tudta, mennyi energiát fektettek ebbe a munkába több száz fejhallgató esetében.

Szerencsére a hang most elhallgatott, mintha kimerítette volna az előre programozott beköszöntő monológ.

Langdon tekintete egy újabb óriási, piros molinóra vándorolt az előcsarnokban, a tömeg feje felett.

EDMOND KIRSCH

MA ESTE ELŐRELÉPÜNK

Mi az ördögöt akar Edmond bejelenteni?

Langdon a liftek felé fordult, ahol a csevegő vendégek csoportjában két techcég híres alapítóira és egy jeles indiai színészre ismert a többi jól öltözött VIP-vendég között, akikről úgy sejtette, hogy szintén ismernie kellene őket. Sem késztetést, sem felkészültséget nem érzett arra, hogy társalgásba bocsátkozzon a közösségi médiáról vagy Bollywoodról, ezért az ellenkező irányba indult, egy nagy műtárgy felé, amely a szemközti falnál állt.

Az installációt egy sötét benyílóban helyezték el, és kilenc keskeny futószalagból állt, amelyek a padló nyílásaiból emelkedtek ki és mennyezeti nyílásokban tűntek el. A műtárgy kilenc, függőlegesen haladó mozgólépcsőre emlékeztetett. A futószalagok mindegyike egy kivilágított üzenetet közvetített az ég felé.

Hangosan imádkozom…

Érzem az illatod a bőrömön…

Kimondom a neved.

Ahogy Langdon közelebb ért, rájött, hogy a futószalagok valójában mozdulatlanok; a mozgás illúzióját a függőleges szalagokon villogó parányi LED-fények teremtették meg. A gyors egymásutánban felvillanó, kis lámpák szavakat alkottak, amelyek a padlóból „keltek ki”, végigrohantak a szalagon, és belevesztek a mennyezetbe.

Zokogok…

Láttam a vért…

Senki nem mondta el nekem.

Langdon körbejárta a függőleges szalagokat, mindet megvizsgálva.

– Kihívó műalkotás – szólalt meg a váratlanul visszatérő hang. – Installáció Bilbaónak a címe, és Jenny Holzer konceptuális művész hozta létre. Kilenc LED-kijelzőből áll, tizenkét méter magas, és baszk, spanyol, angol nyelven jelenít meg idézeteket. Valamennyi az AIDS borzalmaihoz és a hátramaradottak fájdalmához kapcsolódik.

Langdonnak el kellett ismernie, hogy hipnotikus és valamilyen módon szívfacsaró a hatása.

– Talán már látott korábban Jenny Holzer-művet?

Langdont megdelejezte az ég felé futó szöveg.

Eltemetem a fejem…

Eltemetem a fejed…

Eltemetlek.

– Mr. Langdon? – csacsogta a hang a fejében. – Hall engem? Működik a fejhallgatója?

Langdon kiszakadt merengéséből.

– Elnézést… mit mond? Halló?

– Helló? – kérdezett vissza a hang. – Ha jól tudom, már megvolt a köszönés. Csak azt ellenőrzöm, hogy hall-e engem.

– Én… elnézést – hebegte Langdon elfordulva az installációtól, vissza az előcsarnok felé. – Én azt hittem, ez felvételről megy. Nem tudtam, hogy egy élő ember van a vonalban. – Langdon fülkék sorát képzelte maga elé, ahol kurátorok serege ül fejhallgatóval és múzeumi katalógussal felszerelkezve.

– Sebaj, uram. Én leszek az ön személyes tárlatvezetője ma este. A fejhallgatójában mikrofon is van. A program interaktív élményt ad, és mi ketten párbeszédet folytathatunk a művészetről.

Langdon már látta, hogy a többi vendég is a mikrofonba beszél. Még a párban érkezettek is kissé eltávolodtak egymástól, bámész pillantásokat váltva, miközben a saját tárlatvezetőjükkel beszélgettek.

– Minden vendégnek külön vezetője van?

– Igen, uram. Háromszáztizennyolc vendég kap ma egyéni kalauzolást.

– Hihetetlen.

– Nos, mint tudja, Mr. Kirsch nagy rajongója a művészetnek és a technikának. Kifejezetten múzeumok számára tervezte ezt a rendszert, abban a reményben, hogy ez kiváltja a csoportos tárlatvezetést, amit utál. Így minden látogató privát vezetést kaphat, a saját tempója szerint haladhat, felteheti azokat a kérdéseket, amelyeket egy csoportban kínos lenne feltenni. Ez a módszer bensőségesebb és átfogóbb.

– Nem szeretnék ódivatúnak tűnni, de miért nem kísérnek mindenkit személyesen?

– Logisztika – válaszolta a férfi. – A személyes tárlatvezetők jelenléte egy múzeumi eseményen szó szerint megduplázná a helyszínen lévő emberek létszámát, ami azzal járna, hogy csak feleannyi látogatót fogadhatnánk. Ráadásul zavaró lenne az egyszerre beszélő tárlatvezetők okozta hangzavar. Itt az az elgondolás, hogy zavartalan legyen a párbeszéd élménye. Mr. Kirsch sokat hangoztatott véleménye szerint a művészet egyik célja a dialógus támogatása.

– Tökéletesen egyetértek – válaszolta Langdon –, és ezért mennek gyakran az emberek a partnerükkel vagy egy barátjukkal múzeumba. Ez a fejhallgató kissé antiszociálisnak tűnhet.

– Nos, ha partnerrel vagy barátokkal jön – felelte a brit –, kérhet közös tárlatvezetőt a fejhallgatókhoz, és élvezheti a csoportos beszélgetést. A szoftver igazán fejlett.

– Úgy látom, mindenre van válasza.

– Hiszen ez a dolgom. – A tárlatvezető zavart nevetést hallatott, és gyorsan témát váltott. – Professzor, ha most elindul az előcsarnokon át az ablakokhoz, megláthatja a múzeum legnagyobb festményét.

Az elinduló Langdon elhaladt egy vonzó, harmincas pár mellett, akik egyforma, fehér baseballsapkát viseltek. A két sapka elejére hímzett vállalati logó egy meglepő szimbólum volt.

Langdon jól ismerte ezt az ikont, de még sohasem látta sapkán. Az utóbbi években ez az erősen stilizált A betű a földgolyó egyik leggyorsabban növekvő és egyre hangosabb demográfus – ateista – csoportjának egyetemes jelképe lett, mely csoport napról napra erőteljesebben szólalt fel a vallásos hit állítólagos veszélyei ellen.

Az ateistáknak már saját baseballsapkájuk van?

Miközben Langdon szemügyre vette a körülötte gyülekező technológiai zseniket, emlékeztette magát arra, hogy e fiatal, analitikus elmék közül milyen sokan lehetnek vallásellenesek, épp, mint Edmond. A ma esti közönség nem igazán volt otthonos közeg a vallásos szimbólumok professzorának.

Negyedik fejezet

LEGÚJABB HÍREINK

Frissítés: A ConspiracyNet „A nap top 10 médiasztorija” megnyitásáért kattintson ide. De van egy vadonatúj sztorink is!

EDMOND KIRSCH MEGLEPETÉSBEJELENTÉSE?

Tech-óriások árasztották el a spanyolországi Bilbaót, hogy jelen legyenek egy ma esti VIP-eseményen a Guggenheim Múzeumban, amelynek Edmond Kirsch jövőkutató a házigazdája. A biztonsági intézkedések extrém szigorúak, és a vendégeknek nem mondták el az esemény célját, de a ConspiracyNet egy belső forrástól úgy tudja, Edmond Kirsch rövid beszédet mond, és egy nagyszabású, tudományos bejelentéssel lepi meg a vendégeit. A ConspiracyNet továbbra is követi az eseményt, cikkünk folyamatosan frissül.

Ötödik fejezet

Európa legnagyobb zsinagógája a budapesti Dohány utcában van. Mór stílusban épült zömök tornyokkal, és több mint háromezer férőhelyes – a lenti padsorokat a férfiaknak, az emeleti balkonokat a nőknek szánták.

A kerti tömegsírban magyar zsidók százait temették el, akik a náci megszállás borzalmainak estek áldozatul. A helyszínen áll az Élet Fája – egy szomorúfüzet formázó fémszobor, amelynek leveleire az áldozatok nevét vésték. Ha fúj a szél, a fémlevelek összeverődnek, zörgésük kísértetiesen visszhangzik a megszentelt térben.

A Nagy Zsinagóga spirituális vezetője több mint harminc éven át a jeles talmudtudós és kabbalista, Köves Jehuda rabbi volt, aki előrehaladott életkora és romló egészsége dacára aktív tagja maradt a magyar és a nemzetközi zsidó közösségnek.

Ahogy a nap lement a Duna felett, Köves rabbi kilépett a zsinagógából. A Március 15. téri otthonába tartva maga mögött hagyta a Dohány utca környékének üzleteit és rejtélyes romkocsmáit. A tér csak egy kőhajításnyira van az Erzsébet hídtól, amely az ősi Budát köti össze Pesttel; a két várost 1873-ban egyesítették hivatalosan.

Gyorsan közeledtek a pészachi ünnepek – máskor ez volt az év legörömtelibb időszaka a rabbi számára –, de amióta múlt héten visszatért a világvallások parlamentjéről, mélységes nyugtalanságot érzett.

Bár el se mentem volna!

A rendkívüli találkozót, amelyen Valdespino püspök, Szájed al-Fadl allamah és Edmond Kirsch jövőkutató társaságában vett részt, három teljes nap óta nem tudta kiverni a fejéből.

A hazaérkező Köves egyenesen az udvarba ment, és kinyitotta kulcsra zárt házikóját – ez a kis ház volt a magánszentélye és dolgozószobája. Egyetlen helyiségből állt, ahol a magas könyvespolcok roskadoztak a vallási munkák súlya alatt. Köves az íróasztalához sietett, leült, és homlokráncolva szemlélte a zűrzavart.

Ha valaki most látná az asztalom, azt hinné, hogy elment az eszem.

Szétszórva féltucat rejtelmes, vallási textus hevert előtte kinyitva, jegyzetlapokkal teletűzdelve. A háta mögötti faállványokon további három vastag kötet – a Tóra héber, arámi és angol nyelvű változata –, mind ugyanannál a könyvnél felütve.

Genezis. A teremtés könyve.

Kezdetben…

Köves természetesen fejből tudta citálni a Genezist, mindhárom nyelven; ő inkább tudományos traktátusokat olvasott a Zóhárról vagy a kabbalista kozmológiaelméletről. Egy Köves kaliberű tudósnak olyan volt a Genezis tanulmányozása, mintha Einstein visszatért volna az általános iskolai számtanhoz. Ezen a héten mégis ezzel foglalkozott a rabbi, és az asztalán heverő jegyzettömb kézírásos észrevételek olyan vad tömegével volt teleróva, hogy még maga Köves is alig tudta kiolvasni.

Mintha eszelős lennék.

Köves rabbi a Tórával kezdte – a teremtés könyve egyezik a zsidóknál és a keresztényeknél. Kezdetben teremté Isten az eget és a földet. Ezután rátért a Talmud magyarázó szövegeire, újraolvasva a Maasze Beresit – a teremtés művének – rabbinikus kifejtését. Ezt követően belemerült a Midrásba, végigböngészve a különböző neves egzegéták kommentárjait, akik megkíséreltek magyarázatot adni a hagyományos teremtéstörténetben fellelt ellentmondásokra. Köves végül beletemetkezett a Zóhár misztikus kabbalista tudományába, amelyben a megismerhetetlen Isten mint a tíz szefíra vagy dimenzió manifesztálódik az Élet Fájának nevezett alakzatba rendeződve, amelyből négy külön világegyetem sarjadt ki.

A judaizmust alkotó hitek rejtelmes összefüggései mindig megbékélést nyújtottak Kövesnek – isteni emlékeztetőként arra, hogy az ember nem érthet meg mindent. Most mégis, miután megtekintette Edmond Kirsch prezentációját, és elmélkedett Kirsch felfedezésének egyszerűségéről, világosságáról, a rabbi úgy érezte, érvényüket vesztett ellentmondások áttekintésével töltötte az elmúlt három napot. Egy ponton nem tehetett mást, mint félretolta az ősi szövegeket, és hosszú sétára indult a Duna partján, hogy összeszedje a gondolatait.

Végül Köves rabbi lassan elfogadta a fájdalmas igazságot: Kirsch munkája valóban megsemmisítő következményekkel jár a világ hívő lelkeire. A tudós felfedezése merészen szembemegy jóformán valamennyi kőbe vésett vallási doktrínával, és teszi mindezt nyomasztóan egyszerű, meggyőző módon.

Nem tudom elfelejteni azt az utolsó képet, gondolta Köves, felidézve Kirsch felkavaró prezentációját, amelyet a nagy kijelzős telefonján mutatott be nekik. Ez a hír minden emberi lényre hatással lesz – nem csak a hívőkre.

Mostanra, hiába gondolkodott erről az utóbbi néhány napban, Köves még mindig nem jutott közelebb a megoldáshoz, hogy mit kezdjen a Kirschtől kapott információkkal.

Abban is kételkedett, hogy Valdespino és Szájed al-Fadl megtalálta a választ. Két nappal ezelőtt beszéltek egymással telefonon, de az eszmecsere nem hozott eredményt.

– Barátaim – kezdte Valdespino –, Mr. Kirsch prezentációja kétségtelenül nyugtalanító volt… több szinten is. Sürgettem, hogy hívjon vissza és tárgyaljunk tovább, de nem reagált. Úgy vélem, most döntést kell hoznunk.

– Én már döntöttem – mondta al-Fadl. – Nem ülhetünk ölbe tett kézzel. Kezelnünk kell a helyzetet. Kirschről köztudott, hogy megveti a vallást, és olyan formában hozza majd nyilvánosságra a felfedezését, amely a lehető legkárosabb a hit jövőjére nézve. Elébe kell mennünk. Nekünk kell bejelentenünk a felfedezését. Azonnal. Ha a kellő megvilágításba helyezzük, azzal enyhíthetjük a hatást, hogy a lehető legkevésbé hangozzék fenyegetőnek a spirituális világban hívők számára.

– Értem, hogy ez a nyilvánosságot jelenti – mondta Valdespino –, de sajnos azt elképzelni sem tudom, hogyan állíthatnánk be ezt az információt nem fenyegető módon. – Nehezen sóhajtott. – És itt van még az is, hogy titoktartást fogadtunk Mr. Kirschnek.

– Igaz – mondta al-Fadl –, és én sem szívesen szegem meg a szavam, de úgy érzem, a kisebbik rosszat kell választanunk, hogy a nagyobb jó érdekében cselekedjünk. Támadás alatt állunk mind, muszlimok, zsidók, keresztények, hinduk, valamennyi vallás egyaránt, és tekintve, hogy mindegyikünk hite ugyanazokra az alapvető igazságokra épül, amelyeket Mr. Kirsch aláás, kötelességünk olyan módon közzétenni ezt az anyagot, hogy ne szenvedjék meg a közösségeink.

– Félek, hogy ennek nincs értelmes módja – mondta Valdespino. – Ha azt a megoldást pártoljuk, hogy a nyilvánosság elé állunk Kirsch híreivel, az egyetlen életképes megközelítés: kételyt támasztani a felfedezése iránt. Hitelteleníteni Kirscht, mielőtt elmondhatná az üzenetét.

– Edmond Kirscht? – kérdezett vissza al-Fadl. – A zseniális tudóst, aki még sohasem tévedett? Ugyanazon a találkozón vettünk részt vele? A prezentációja meggyőző volt.

Valdespino felmordult.

– Semmivel sem meggyőzőbb, mint Galilei, Giordano Bruno vagy Kopernikusz prezentációja volt a maga idejében. Máskor is érte már megpróbáltatás a vallást. A tudomány most csak újra dörömböl az ajtónkon.

– De most sokkal mélyebb szinten, mint a fizikai vagy csillagászati felfedezések! – kiáltotta al-Fadl. – Kirsch a magva, a gyökere ellen intéz kihívást mindannak, amiben hiszünk! Annyi történelmi példát hoz fel, amennyit csak akar, de ne feledje, dacára a Vatikán erőfeszítéseinek, hogy elhallgattassa az olyan embereket, mint Galilei, végül győzött a tudomány. És Kirsch is győzni fog. Nem tudjuk megállítani.

Súlyos csend lett.

– Egyszerű az álláspontom – mondta Valdespino. – Bár ne tette volna meg Edmond Kirsch ezt a felfedezést! Félek, nem állunk készen ennek a kezelésére. És erősen arra hajlok, hogy ez az információ soha ne lásson napvilágot. – Szünetet tartott. – Ugyanakkor hiszem, hogy a világunk eseményei Isten terve szerint történnek. Talán imával elérhetjük, hogy Isten szóljon Mr. Kirschhez, és rábeszélje, gondolja meg újra, hogy a nyilvánosság elé vigye-e a felfedezését.

Szájed al-Fadl felhorkant.

– Nem hiszem, hogy Mr. Kirsch az a fajta ember, aki képes meghallani Isten hangját.

– Talán nem – mondta Valdespino. – De mindig történnek csodák.

– A legnagyobb tisztelettel – vágott vissza al-Fadl –, ám hacsak nem azért imádkozunk, hogy Isten sújtsa halálra Mr. Kirscht, mielőtt bejelenthetné…

– Uraim – lépett közbe Köves, hogy elvezesse a növekvő feszültséget –, nem kell elsietnünk a döntést. Nem kell még ma este egyetértésre jutnunk. Mr. Kirsch bejelentése egy hónap múlva esedékes. Javasolhatom azt, hogy elmélkedjünk külön-külön a kérdésen, és néhány nap múlva beszéljünk újra? Talán a töprengés során megmutatkozik a helyes út.

– Bölcs tanács – válaszolta Valdespino.

– De ne várjunk túl sokáig – figyelmeztetett al-Fadl. – Mához két napra beszéljünk újra.

– Rendben – mondta Valdespino. – Akkor meghozhatjuk a végső döntést.

Ez két nappal ezelőtt volt, és most eljött a következő megbeszélés estéje.

Köves rabbit, egyedül a házikóban, mind erősebb nyugtalanság fogta el. A ma estére időzített hívás már csaknem tíz perce késett.

Végre megszólalt a telefon, és Köves azonnal felkapta.

– Üdvözlöm, rabbi – mondta Valdespino püspök zaklatott hangon. – Elnézést a késedelemért. – Egy kis ideig hallgatott. – Attól tartok, al-Fadl allamah nem vesz részt a hívásban.

– Ó! – lepődött meg Köves. – Minden rendben?

– Nem tudom. Egész nap próbáltam elérni, de úgy tűnik, hogy az allamah… eltűnt. Egyik munkatársa sem tudja, hol van.

Köves hátán végigfutott a hideg.

– Ez ijesztő.

– Egyetértek. Remélem, jól van. Sajnos más hírem is van. – A püspök szünetet tartott, majd még komorabb hangon folytatta. – Az imént értesültem arról, hogy Edmond Kirsch egy eseményen készül megosztani a felfedezését a világgal… ma este.

– Ma este? – döbbent meg Köves. – Egy hónapot mondott!

– Igen – válaszolta Valdespino. – Hazudott.

Hatodik fejezet

Langdon fejhallgatójában újra megszólalt Winston barátságos hangja.

– Közvetlenül maga előtt láthatja, professzor, gyűjteményünk legnagyobb festményét, bár a vendégek legtöbbje nem veszi észre.

Langdon végigpásztázta a múzeum előcsarnokát, de nem látott semmit, csak a lagúnára néző üvegfalat.

– Elnézést, azt hiszem, én is a többséghez tartozom. Nem látok festményt.

– Nos, valóban szokatlan a kiállításmódja – közölte nevetve Winston. – A vászon nem a falra került, hanem a padlóra.

Gondolhattam volna. Langdon lefelé fordította a tekintetét, és addig lépkedett előre, amíg meg nem pillantotta a kövön szélesen kifeszített vásznat a lábánál.

A hatalmas festmény egyszínű volt – sötétkék monokróm mező –, és a körülötte álló nézők mintha egy kis tavat szemléltek volna.

– A festmény közel ötszázhatvan négyzetméteres – mondta Winston.

Langdon arra gondolt, hogy tízszer akkora, mint az első cambridge-i lakása.

– Yves Klein műve, és a szeretetteljes Úszómedence nevet kapta.

Langdonnak el kellett ismernie, hogy e kék árnyalat lefegyverző gazdagsága olyan érzetet kelt benne, mintha alámerülhetne a vászonban.

– Ezt a színt Klein találta fel – folytatta Winston. – Nemzetközi Klein Kék az elnevezése, és azt állítja, hogy a mélysége a világról alkotott utópikus látomásának anyagtalanságát és határtalanságát idézi meg.

Langdon úgy érzékelte, hogy Winston ezt a szöveget felolvassa.

– Klein a kék festményeiről a leghíresebb, de szintén nevezetes egy felkavaró trükkfelvétele, az Ugrás az űrbe, amely kisebbfajta pánikot keltett, amikor 1960-ban bemutatta.

Langdon látta az Ugrás az űrbe című fotómontázst a New York-i Modern Művészetek Múzeumában. A kép nem kicsit volt zavarba ejtő: egy jól öltözött férfit ábrázolt, aki leveti magát egy épület tetejéről, és a kövezet felé zuhan. De ez valójában egy trükkfelvétel: remekül kitalált és egy borotvapengével ördögien kialakított fénykép, jóval a Photoshop megjelenése előtt.

– Klein zeneművet is komponált – folytatta Winston – Monoton csend címmel, amelyben egy szimfonikus zenekar egyetlen D-dúr akkordot szólaltat meg húsz percen keresztül.

– És az emberek meghallgatták?

– Több ezren. És az egyetlen akkord csak az első tétel. A második tételben a zenészek mozdulatlanul ülnek, és „tiszta csendet” adnak elő húsz percen át.

– Ugye csak tréfál?

– Nem, ez teljesen komoly. A védelmére szól, hogy az előadás valószínűleg nem volt olyan unalmas, mint amilyennek hangzik; három meztelen nő is volt a színpadon, kék festékkel bekenve, akik óriási vásznakon hemperegtek.

Noha Langdon a művészet tanulmányozásának szentelte pályája nagy részét, bántotta, hogy sohasem sikerült igazán megtanulnia értékelni a művészeti élet avantgárdabb kínálatát. A modernek vonzereje titok maradt előtte.

– Nem szeretnék tiszteletlen lenni, Winston, de meg kell mondanom, gyakran nehezemre esik eldönteni, mi az, ami „modern művészet”, és mi az, ami pusztán csak bizarr.

Winston tárgyilagosan válaszolt.

– Nos, ez a kérdés valóban gyakran felmerül. Az ön klasszikus művészeti világában az alkotói tehetség alapján értékelik a műveket. Azaz, milyen az ecsetkezelésük vagy a kőszobrászatuk. A modern művészetben viszont sokszor többet számít az idea, mint a kivitelezés. Például bárki képes egy negyvenperces szimfóniát szerezni, amely csak egy akkordból és csendből áll, de Yves Klein volt az, akinek ez az ötlete támadt.

– Jó érv.

– Természetesen a Fog Sculpture vagy Ködszobor odakint szintén tökéletes példája a konceptuális művészetnek. Az alkotónak támadt egy ötlete: fektessünk le perforált csöveket a híd alá, és fújjunk ködöt a lagúnára. De a munka kivitelezését helyi vízvezeték-szerelők végezték. – Winston szünetet tartott. – Ámbár azért nagyon magas pontszám jár a művésznek, hogy kódot használt közvetítő közegként.

– A köd lenne a kód?

– Igen, a fog. Rejtjeles tisztelgés a múzeum építésze előtt.

– Aki Frank Gehry volt?

– Frank O. Gehry – igazította ki Winston.

– Ügyes.

Miközben Langdon továbbment az ablakok felé, Winston témát váltott: – Innen remek kilátása lesz a pókra. Látta az érkezésekor a Mamant?

Langdon kinézett az ablakon, a lagúnán túl a nagy fekete özvegy szoborra a téren.

– Igen. Elég nehéz lett volna kihagyni.

– Jól érzékelem a hanglejtéséből, hogy nem rajong érte?

– Igyekszem megkedvelni. – Langdon kis ideig hallgatott. – Klasszicistaként némileg partra vetett halnak érzem itt magam.

– Érdekes – mondta Winston. – Úgy képzeltem, hogy épp önnek kellene a legnagyobbra értékelnie a Mamant. Tökéletes példa a mellérendelés klasszikus elvére. Akár élhetne is vele, amikor legközelebb ilyen témában tart órát.

Langdon szemügyre vette a pókot, de nem látott benne semmi példaszerűt. Amikor a mellérendelésről tanított, Langdon szívesebben választott valami hagyományosabbat.

– Azt hiszem, maradok a Dávidnál.

– Igen – kuncogott Winston –, Michelangelo az aranystandard. Remek Dávidnak az a nőies contrapposto beállítása, a laza csukló, ahogy a parittyát fogja, és egészében feminin sebezhetőséget közvetít. Ugyanakkor a tekintete halálos elszántságot sugároz, az inai és az erei kidagadnak, ahogy Góliát megölésére készül. A mű egyszerre kifinomult és vészterhes.

Langdonra nagy hatást tett ez a leírás, és azt kívánta, bár a diákjai is ilyen tisztán tudnák értelmezni Michelangelo mesterművét.

– A Maman nem különbözik a Dávidtól – mondta Winston. – Ugyanolyan bátor egymás mellé rendelése az ellentétes archetipikus elveknek. A fekete özvegy a természetben félelmetes teremtmény: ragadozó, ami elejti a hálójában az áldozatait, és megöli őket. Halálos voltával szemben itt duzzadó petezsákkal ábrázolják, életadásra készen, s így egyszerre lesz ragadozó és életadó. Míg a lehetetlenül vékony lábakon pipiskedő, nagy test egyszerre sugároz erőt és törékenységet. A Mamant nevezhetnénk modern kori Dávidnak is, ha úgy tetszik.

– Részemről nem – válaszolta mosolyogva Langdon –, de be kell ismernem, hogy az elemzésén érdemes lesz rágódnom.

– Helyes, akkor hadd mutassak meg még egy utolsó munkát! Ami történetesen egy eredeti Edmond Kirsch.

– Igazán? Nem is tudtam, hogy Edmond művész.

Winston nevetett.

– Ennek a megítélését önre bízom.

Langdon hagyta, hogy Winston elvezesse az ablakok mellett egy tágas alkóvhoz, ahol vendégek csoportja gyülekezett egy falon lógó, nagy sárdarab előtt. Első látásra a megkeményedett agyagtömb múzeumi fosszíliára emlékeztette Langdont. De ez a tömb nem fosszíliákat tartalmazott. Hanem durván vésett jeleket, amelyeket mintha egy gyerek kapart volna bottal egy nedves betonlapra.

A nézők nem voltak lenyűgözve.

– Ezt Edmond csinálta? – morogta egy nercbundás, botoxolt ajkú nő. – Nem értem.

Langdonból előtört a tanár.

– Pedig egész ügyes – szólt közbe. – Eddig ez a kedvencem ebben a múzeumban.

A nő megfordult, és alig titkolt megvetéssel mérte végig Langdont.

– Tényleg? Akkor világosítson fel.

Szíves örömest. Langdon odalépett az agyagtömbhöz, amelybe kezdetleges jeleket véstek.

– Először is – kezdte Langdon –, Edmond agyagba véste ezt a munkát, hogy tisztelegjen az emberiség legkorábbi írásrendszere, az ékírás előtt.

A nő elbizonytalanodva pislogott.

– A három vastag jel középen – folytatta Langdon –, a „h/a/l” szót adja ki asszír nyelven. Ezt piktogramnak nevezik. Ha jobban megnézi, el tudja képzelni a hal jobb felé nyíló tátott száját és a háromszögletű pikkelyeket a testén.

A gyülekezet tagjai felkapták a fejüket, és újra megvizsgálták a művet.

– És itt, a hal mögött – mutatott Langdon egy sor bemélyedésre a haltól balra – azt láthatják, hogy Edmond lábnyomokat hagyott az agyagban, amelyek a hal történelmi evolúciós lépését reprezentálják a szárazföldre.

Fejek bólogattak elismerően.

– És végül – mondta Langdon – az aszimmetrikus csillag jobb felől, amelyet a hal bekapni látszik, a történelem egyik legősibb Isten-szimbóluma.

A botoxolt nő fölényesen meredt rá.

– Egy hal felfalja Istent?

– Úgy tűnik. Ez Darwin halának játékos változata: az evolúció felemészti a vallást. – Langdon hanyagul megvonta a vállát. – Ahogy mondtam, egész ügyes.

Miközben Langdon elvonult, hallotta, hogy összesúgnak a háta mögött, és Winston hangosan felnevetett.

– Roppant szórakoztató volt, professzor! Edmond értékelte volna a rögtönzött előadását. Nem sokan képesek megfejteni.

– Nekem meg éppen ez a munkám – mondta Langdon.

– Igen, és most már értem, miért kérte Mr. Kirsch, hogy tekintsem önt extrakülönleges vendégnek. Ami azt illeti, arra is megkért, hogy mutassak meg önnek valamit, amiből a többi vendég egyike sem kap részt ma este.

– Ó, és mi lenne az?

– Látja azt az elkerített folyosót a főablakoktól jobbra?

Langdon jobbra tekintett.

– Igen.

– Jó. Kérem, kövesse az iránymutatásomat.

Langdon bizonytalanul engedelmeskedett Winston lépésről lépésre tett utasításainak. Elment a folyosó bejáratáig, ellenőrizte, hogy nem látja-e valaki, aztán diszkréten megkerülte a kordont, és besurranva eltűnt szem elől.

Miután maga mögött hagyta a tömeget az előcsarnokban, Langdon tíz métert haladt, és megállt egy számzáras vasajtó előtt.

– Üsse be ezt a hat számjegyet – mondta Winston, megadva Langdonnak a kódot.

Langdon beütötte, és az ajtó kinyílt.

– Oké, professzor, kérem, lépjen be.

Langdon késlekedett egy másodpercet, nem tudva, mire számítson. Aztán összeszedte magát, és belökte az ajtót. Szinte teljes sötétség fogadta.

– Meggyújtom önnek a villanyt – mondta Winston. – Kérem, menjen be, és csukja be az ajtót.

Langdon bearaszolt, erőltetve a szemét a sötétben. Becsukta maga után az ajtót, kattant a zár.

Fokozatosan puha fény derengett fel a helyiség sarkaiban, feltárva egy elképzelhetetlenül hatalmas teret – egyetlen, tátongó termet –, akár egy repülőgéphangár egy egész flotta jumbo jetnek.

– Háromezer négyzetméter – jelentette be Winston.

A terem mellett teljesen eltörpült az előcsarnok.

Ahogy sorra kigyúltak és felerősödtek a fények, Langdon masszív alakzatok csoportját vette ki a padlón – hét vagy nyolc homályos sziluettet –, mintha dinoszauruszok legelnének az éjszakában.

– Mi az ördög az ott? – kérdezte Langdon.

– Az a címe, hogy Az idő anyaga – szólalt meg Winston derűs hangja Langdon fejhallgatójában. – Ez a legnehezebb műtárgy a múzeumban. Több mint 900 tonna.

Langdon megpróbálta összeszedni magát.

– És miért vagyok én itt egyedül?

– Mint mondtam, Mr. Kirsch azt kérte, hogy mutassam meg önnek ezeket az elképesztő tárgyakat.

A fények teljes erőre kapva lágy derengéssel árasztották el a hatalmas teret, és Langdon csak annyira volt képes, hogy döbbenten bámulja az elé táruló látványt.

Beléptem egy párhuzamos világegyetembe.

Hetedik fejezet

Luis Ávila tengernagy megérkezve a múzeum biztonsági ellenőrzőpontjához az órájára pillantott, és látta, hogy időben jött. Tökéletes.

A Documento Nacional de Identidad bemutatásával igazolta magát a vendéglistát kezelő alkalmazottaknak. Ávila pulzusa hirtelen megugrott, amikor nem találták a nevét a listán. Végül felfedezték a legalján – az utolsó pillanatban írták hozzá –, és Ávila bemehetett.

Pontosan úgy, ahogy a Régens ígérte. Ávilának fogalma sem volt, hogyan tudta elintézni. Azt mondták, hogy a ma esti vendéglista kőbe van vésve.

Folytatta útját a fémdetektorhoz, ahol rátette a tálcára a mobiltelefonját. Aztán, rendkívüli gondossággal, kiemelte a zakója zsebéből a szokatlanul nehéz rózsafüzért, és ráhelyezte a telefonra.

Finoman, mondta magának. Csak finoman.

A biztonsági őr intett, hogy menjen át a fémdetektoron, és átvitte a tálcát a túlsó oldalra.

– Que rosario tan bonito – mondta az őr, megcsodálva a fém rózsafüzért, amely erős láncra fűzött gyöngyökből és egy vastag, legömbölyített keresztből állt.

– Gracias – válaszolta Ávila. – Magam készítettem.

Ávila gond nélkül haladt át a fémdetektoron. A másik oldalon magához vette a mobilját és az olvasóját, óvatosan visszatette a zsebébe, majd a második ellenőrzőponthoz ment, ahol egy furcsa fejhallgatót kapott.

Nincs szükségem tárlatvezetésre, gondolta. Engem itt munka vár.

Ahogy átvágott az előcsarnokon, diszkréten beleejtette a fejhallgatót egy szemetesbe.

Zakatoló szívvel mérte fel az épületet, félreeső helyet keresve, ahonnét felhívhatja a Régenst, hogy tudassa vele, biztonságban bejutott.

Istenért, a hazáért és a királyért, gondolta. De legfőképpen Istenért.

Ugyanabban a pillanatban a Dubajt körülvevő holdsütötte sivatag legmélyén a közszeretetnek örvendő hetvennyolc éves allamah, Szájed al-Fadl kínszenvedve vonszolta magát a homokban. Nem bírt már járni.

Al-Fadl bőre felhólyagosodott és leégett, a torka olyan száraz volt, hogy alig tudott levegőt venni. A szélben hordott homok már órákkal ezelőtt megvakította, de csak mászott tovább. Egy ponton úgy vélte, sivatagi terepjárók távoli zúgását hallja, de valószínűleg csak a szél üvöltött. Al-Fadl már rég elvesztette a hitet, hogy Allah meg fogja menteni. A keselyűk már nem a feje fölött köröztek, hanem mellette sétáltak.

A magas spanyol, aki tegnap este eltérítette al-Fadl kocsiját, alig szólt egy szót, miközben behajtott az allamah kocsijával a hatalmas sivatagba. Egyórai vezetés után a spanyol megállt, kiparancsolta a kocsiból, és al-Fadl ott maradt a sötétben, élelem és víz nélkül.

Al-Fadl elrablója nem adott támpontot a kilétére, sem magyarázatot a tetteire. Az egyetlen lehetséges nyomravezető az a különös jel volt, amelyet al-Fadl az idegen jobb tenyerén pillantott meg. Nem ismerte fel a szimbólumot.

Al-Fadl órákon át gázolt a homokban és kiáltozott segítségért – mindhiába. Most súlyosan kiszáradt állapotban elterült a fojtogató homokban, és érezve, hogy a szíve feladja, ugyanaz a kérdés fogalmazódott meg benne, ami kezdettől fogva kínozta.

Ki akarhatja a halálomat?

Ijesztő módon erre csak egy logikus válasza volt.

Nyolcadik fejezet

Robert Langdon tekintete egyenként bejárta a hatalmas alakzatokat. Feltornyosuló, viharvert acéllemezekből készültek, amelyeket elegánsan meghajlítottak, majd kényes egyensúllyal az élükre állítottak, hogy szabadon álló falat alkossanak. Az ívelt falak több mint öt méter magasak voltak, és különböző hajlékony formákba – hullámzó szalagba, nyitott körbe, laza tekercsbe – rendeződtek.

– Az idő anyaga – ismételte meg Winston. – Richard Serra műve. A támasz nélküli falak ilyen nehéz anyagból az instabilitás illúzióját keltik. Pedig a valóságban nagyon is stabilak. Képzeljen el egy ceruza köré tekert egydolláros bankjegyet! Miután kihúzza a ceruzát, az összetekert bankjegy vidáman megáll az élén, a saját geometriája adja a támasztékot.

Langdon megállt, és felnézett az óriási körre. Az oxidálódott fém égetett réz színárnyalatot kapott, és nyers, organikus érzetet keltett. A kompozíció egyszerre sugározta a hatalmas erő és a kényes egyensúly benyomását.

– Észrevette-e, professzor, hogy ez az első alakzat nem egészen zárt?

Langdon továbbindult a kör mentén, és látta, hogy a fal végei nem teljesen érnek össze, mintha egy gyerek kört akart volna rajzolni, de nem egészen sikerült.

– A szabálytalan kapcsolódás átjárót teremt, amely arra készteti a látogatót, hogy fedezze fel a negatív teret.

Feltéve hogy az a látogató nem klausztrofóbiás, gondolta Langdon gyorsan eltávolodva.

– Hasonlóan ahhoz – folytatta Winston –, amit most lát maga előtt. A három szinuszgörbét leíró acélszalag nagyjából párhuzamosan fut, elég közel egymáshoz, így két harmincméteres, hullámzó alagút jön létre közöttük. Az a címe, hogy A kígyó, és a fiatal látogatóink szeretnek végigszaladni rajta. És ha két látogató halkan suttogva megáll a két végén, tökéletesen hallják egymást, mintha szemtől szemben állnának.

– Ez igen figyelemreméltó, Winston, de volna szíves megmagyarázni, miért akarta Edmond, hogy bemutassa nekem ezt a galériát? – Tudja, hogy ez nekem nem jön be.

Winston így válaszolt: – Az a darab, amelynek a bemutatását kifejezetten kérte, a Torzított spirál, és legelöl van a jobb sarokban. Látja?

Langdon hunyorogva nézett a távolba. Az, amelyik úgy néz ki, mintha fél mérföldre lenne?

– Igen, látom.

– Remek, akkor hát menjünk oda!

Langdon tétova pillantást vetett maga köré a hatalmas térben, és elindult a távoli spirál felé, miközben Winston tovább beszélt.

– Úgy hallottam, professzor, hogy Edmond Kirsch nagy csodálója a munkásságának, különösen azon gondolatainak, amelyeket az egyes vallási hagyományoknak a történelem során egymásra gyakorolt hatásáról és evolúciójuknak a művészeten belüli visszatükröződéséről fejtett ki. Edmond szakterülete, a játékelmélet és az előrejelző adatelemzés, meglehetősen hasonló: elemzik a különböző rendszerek növekedését, és előrejelzik, milyen fejlődés vár rájuk a jövőben.

– Edmond ebben határozottan jó. Ezért is nevezik modern kori Nostradamusnak.

– Igen. Bár ez kissé sértő összehasonlítás, ha engem kérdez.

– Miért gondolja? – vetette ellen Langdon. – Nostradamus minden idők leghíresebb prognosztikusa.

– Nem akarok vitatkozni, professzor, de Nostradamus csaknem ezer ködösen szövegezett négysorost írt, amelyek az eltelt négy évszázad során sokat köszönhettek a babonás emberek kreatív értelmezéseinek, akik nemlétező jelentést láttak bele a jóslatokba… a második világháborútól Diana hercegnő halálán át a Világkereskedelmi Központ elleni támadásig. Teljesen abszurd. Ezzel szemben Edmond Kirsch korlátozott számú és nagyon konkrét előrejelzéseket adott közre, amelyek rövid időtávon belül mind megvalósultak… felhőalapú számítástechnika, önvezető autók, mindössze öt atom által hajtott mikroprocesszor. Mr. Kirsch nem Nostradamus.

Én kérek elnézést, gondolta Langdon. Edmond Kirschért állítólag tűzbe mentek azok, akik vele dolgoztak, és a jelek szerint Winston is Kirsch hűséges tanítványa volt.

– És élvezi a kalauzolásomat? – kérdezte Winston témát váltva.

– Nagyon is. Le a kalappal Edmond előtt, amiért tökéletesítette ezt a távoktató technológiát.

– Igen, ez a rendszer évek óta Edmond álma volt, és rengeteg időt meg pénzt ölt bele titokban a fejlesztésébe.

– Tényleg? A technológia nem tűnik annyira bonyolultnak. Be kell vallanom, eleinte kételkedtem, de már sikerült meggyőznie. Valóban érdekes ez a társalgás.

– Igazán nagylelkű, és remélem, nem rontok el mindent, ha bevallom az igazat. Attól tartok, nem voltam egészen őszinte önnel.

– Tessék?

– Először is, nem Winston az igazi nevem. Hanem Art.

Langdon nevetett.

– Art nevű múzeumi tárlatvezető? Nem csodálom, hogy álnevet használ. Örvendek a találkozásnak, Art.

– Továbbá, amikor azt kérdezte, miért nem szegődöm egyszerűen ön mellé, korrekt választ adtam azzal, hogy Mr. Kirsch nem szeretne nagy tömeget látni a múzeumban. De ez nem a teljes válasz. Van egy másik oka is annak, hogy fejhallgatón át beszélek önnel, és nem személyesen. – Art szünetet tartott. – Valójában nem vagyok képes fizikai mozgásra.

– Ó… nagyon sajnálom. – Langdon elképzelte, hogy kerekesszékben ül egy hívásközpontban, és bánkódott, amiért Art most kényszerítve érzi magát a magyarázkodásra.

– Nem kell sajnálnia. Biztosíthatom, hogy elég furán néznék ki lábakkal. Tudja, nem egészen olyan vagyok, amilyennek elképzel.

Langdonnak lelassultak a léptei.

– Mit ért ez alatt?

– Az „Art” név ez esetben rövidítés. Az „artificiális” avagy „mesterséges” szó rövidítése, bár Mr. Kirsch jobban szereti a „szintetikus” jelzőt. – A hang egy kis időre elnémult. – Az a lényeg, professzor, hogy ma este ön egy szintetikus tárlatvezetővel társalog. Egyfajta számítógéppel.

Langdon elbizonytalanodva nézett körül.

– Ez valamilyen beugratás?

– A legkevésbé sem, professzor. Teljesen komoly vagyok. Edmond Kirsch egy évtizedet és közel egymilliárd dollárt fektetett a mesterséges intelligencia kutatásába, és ma este ön az elsők között találkozhat a munkája gyümölcsével. Az egész tárlatvezetést egy mesterséges tárlatvezető tartotta. Nem vagyok ember.

Langdon egy pillanatig ezt nem tudta elfogadni. A férfi hanglejtése, nyelvtana hibátlan volt, és a kissé suta nevetésétől eltekintve Langdon nem találkozott nála jobb szónokkal. Ráadásul a ma esti párbeszédük széles és árnyalt témaköröket ölelt fel.

Megfigyelés alatt tartanak, jött rá egyszerre Langdon, és pásztázni kezdte a falakat a rejtett videokamerák után. Azt gyanította, hogy akaratlan és mit sem sejtő résztvevője volt a „kísérleti művészet” egy különös akciójának – egy mesterien színre vitt abszurd darabnak. Patkány voltam a labirintusban.

– Nem tudok teljesen kibékülni ezzel – közölte Langdon, s a hangja visszaverődött a néptelen galériában.

– Bocsásson meg – mondta Winston. – Ez érthető. Számítottam rá, hogy nehezére eshet feldolgozni ezt a bejelentést. Gondolom, ezért kérte Edmond, hogy hozzam ide, ebbe a lezárt térbe, távol a többiektől. Erről az információról a többi vendég nem értesül.

Langdon a homályt fürkészte, hogy van-e ott még valaki.

– Bizonyára tisztában van azzal – folytatta a hang teljes zavartalansággal, amitől Langdon kényelmetlenül érezte magát –, hogy az emberi agy bináris rendszer: a szinapszisok vagy kapnak ingerületet, vagy nem, mint a ki vagy be állásba helyezett kapcsolók a számítógépben. Az agyban több mint százbillió kapcsoló van, ami azt jelenti, hogy megépíteni egy agyat inkább nagyságrendi, mint műszaki kérdés.

Langdon alig figyelt oda. Elindult, az EXIT jelre összpontosítva, amelynek a nyila a galéria túlsó vége felé mutatott.

– Megértem, professzor, nehéz elfogadni, hogy az emberi hangot, amelyen beszélek, egy gép hozta létre, de a beszéd még a legkönnyebb része a dolognak. Egy kilencvenkilenc dolláros e-book is egész jól tudja utánozni az emberi hangot. Edmond pedig milliárdokat fektetett ebbe.

Langdon megtorpant.

– Ha maga egy számítógép, akkor válaszoljon erre. Hol zárt a Dow Jones ipari átlag 1974. augusztus huszonnegyedikén?

– Az egy szombati nap volt – vágta rá azonnal a hang. – Nem nyitottak ki a piacok.

Langdon enyhe borzongást érzett. Trükkösen választotta ki a dátumot. A fotografikus memória egyik mellékhatásaként az időpontok örökre belevésődtek az emlékezetébe. Azon a szombaton volt a legjobb barátja születésnapja, és Langdon még mindig fel tudta idézni a délutáni medencepartit. Helena Wooley kék bikinit viselt.

– Viszont az előző napon – tette hozzá mindjárt a hang –, augusztus huszonharmadikán pénteken a Dow Jones ipari átlag zárása 686,80 volt, 17,83 ponttal, 2,53 százalékkal esett.

Langdonnak átmenetileg elakadt a szava.

– Szívesen várok – csacsogta a hang –, ha ellenőrizni akarja az adatokat az okostelefonján. Bár kénytelen vagyok rámutatni az ebben rejlő iróniára.

– De… én nem…

– A szintetikus intelligencia legnagyobb kihívása – folytatta a hang, amelynek enyhe brit akcentusa most különösebbnek tűnt, mint valaha – nem a gyors adatelérés, ami voltaképpen egyszerű, hanem az adatok viszonyának és egymásba kapcsolódásának felismerése. Jól tudom, hogy ebben ön erős? Az ideák kölcsönös kapcsolatában? Ez az egyik oka annak, hogy Mr. Kirsch kifejezetten önnel akarta tesztelni a képességeimet.

– Ez teszt volt? – kérdezte Langdon. – Nekem?

– Nem egészem. – És megint az a suta nevetés. – Engem teszteltek. Hogy kiderüljön, meg tudom-e győzni arról, hogy ember vagyok.

– A Turing-teszt.

– Pontosan.

A Turing-teszt, idézte fel magában Langdon, a kódfejtő Alan Turingról kapta a nevét; ő vetette fel az ötletet, hogyan dönthető el egy gépről, képes-e az embertől megkülönböztethetetlen módon viselkedni. Lényegében egy emberi bíró követ egy társalgást gép és ember között, és ha nem tudja megmondani, melyik résztvevő az ember, a gép átment a Turing-teszten. Turing alapkövetelménye 2014-ben teljesült Londonban, a Royal Society híres kísérlete során. Azóta nyaktörő sebességgel fejlődik az MI technológia.

– A mai estén – folytatta a hang – eddig egyetlen vendégünk sem gyanakodott. Mindenki pompásan érzi magát.

– Várjon, ma este itt mindenki egy számítógéppel beszél?!

– Gyakorlatilag velem beszél mindenki. Elég könnyen meg tudom osztani magam. Ön az alapbeállított hangomat hallja… Edmond ezt a hangot részesíti előnyben. Míg a többiek másféle hangokat vagy nyelveket hallanak. Ön amerikai, tudós és férfi; ehhez a profilhoz a férfi brit akcentussal alapbeállítást választottam. Úgy számoltam, hogy ez nagyobb bizalmat kelt, mint például egy fiatal nő déli hanghordozással.

Ezek szerint sovinisztának könyveltek el?

Langdonnak eszébe jutott egy népszerű felvétel, amely évekkel ezelőtt bejárta az internetet: Michael Scherert, a Time magazin kirendeltségvezetőjét felhívta egy telemarketing robot, és olyan hátborzongatóan emberi volt, hogy Scherer megosztotta a felvételt, hadd hallja mindenki.

De ez évekkel ezelőtt volt, jött rá Langdon.

Langdon tudta, hogy Kirsch jó ideje foglalkozik mesterséges intelligenciával, esetenként folyóiratcímlapok tették közhírré az egyes áttöréseit. Úgy tűnik, ez a „Winston” képviseli Kirsch legújabb eredményét.

– Megértem, hogy mindez túl gyorsan történik – mondta a hang –, de Mr. Kirsch megkért, hogy mutassam meg önnek ezt a spirált, amely előtt most áll. Azt is kérte, hogy lépjen be a spirálba, és menjen el a közepéig.

Langdon belesett a szűk, ívelt átjáróba, és érezte, hogy megfeszülnek az izmai. Edmond így képzel el egy egyetemi beugratást?

– Nem mondhatná el egyszerűen, hogy mi van odabent? Nem rajongok a zárt terekért.

– Érdekes, ezt nem tudtam önről.

– A klausztrofóbia nem olyasmi, amit beleveszek az életrajzomba. – Langdon azon kapta magát, hogy még mindig képtelen felfogni, hogy egy géppel beszél.

– Nincs mitől tartania. A spirál közepén tágas tér van, és Mr. Kirsch kifejezetten azt szerette volna, hogy nézze meg a közepét. Mielőtt azonban belép: Edmond azt is kérte, hogy vegye le a fejhallgatóját, és tegye le idekint a padlón.

Langdon nézte a fölé tornyosuló építményt, és tétovázott.

– Nem jön be velem?

– Úgy tűnik, hogy nem.

– Tudja, annyira különös ez az egész, és nem teljesen…

– Professzor, tekintve hogy Edmond elhozta ide, erre az eseményre, nem olyan nagy kérés, hogy tegyen meg egy rövid távolságot ebben a műtárgyban. A gyerekek mindennap megteszik, és túlélik.

Langdont még sohasem feddte meg egy számítógép, már ha valóban az, de a csípős megjegyzés elérte a kívánt hatást. Levette a fejhallgatót, és gondosan elhelyezte a padlón, majd a spirál nyílása felé fordult. A magas falak szűk kanyont formáltak, amely meggörbült, és eltűnt szem elől a sötétben.

– Ennek semmi értelme – mondta csak úgy magának.

Langdon vett egy nagy levegőt, és benyomult a résen.

Az ösvény egyre csak kanyargott, tovább, mint képzelte, mind mélyebbre vezette, és Langdonnak hamarosan már fogalma sem volt arról, hány fordulón van túl. Az óramutató járását követő minden egyes kanyarulat után szűkebb lett az átjáró, és Langdon széles válla már kis híján a falakat súrolta. Lélegezz, Robert! A behajló fémlemezek olyan érzetet keltettek, mintha bármelyik pillanatban ledőlhetnének, hogy agyonnyomja a sok tonna acél.

Miért csinálom ezt?

Egy másodperccel azelőtt, hogy Langdon sarkon fordult volna, az átjáró hirtelen véget ért, és egy nagy, nyílt térségen találta magát. Nagyobb volt, mint várta, épp ahogy ígérték. Langdon gyorsan kilépett az alagútból a szabadba, és fellélegezve pásztázta a csupasz padlót, a magas fémfalakat, már megint azon tűnődve, hogy nem a bolondját járatják-e vele.

Ajtó kattant valahol odakint, és fürge léptek visszhangoztak a magas falakon túl. Valaki bejött a galériába a közeli ajtón át, amelyet Langdon látott. A léptek már a spirálnál jártak, majd megkezdték tekergő útjukat Langdon körül, és minden újabb forduló után egyre hangosabbak lettek. Valaki közeledett a spirálban.

Langdon hátrált, és megállt a nyílással szemben, miközben a léptek szűkülő körben tartottak felé. A szaggatott kopogás tovább erősödött, aztán hirtelen felbukkant egy ember az alagút végén. Alacsony, karcsú, világos bőrű férfi átható tekintettel és borzas, fekete hajjal.

Langdon egy hosszú másodpercig megkövülten bámulta, míg végül széles vigyor terült el az ábrázatán.

– A nagy Edmond Kirsch mindig tudja, milyen egy hatásos antré.

– Csak egyetlen esélyed van első benyomást tenni – válaszolta lefegyverzően Kirsch. – Hiányoltam, Robert. Köszönöm, hogy eljött.

A két férfi szívélyesen összeölelkezett. Miközben Langdon megveregette régi barátja hátát, észlelte, hogy Kirsch soványabb lett.

– Fogyott – mondta Langdon.

– Vegán lettem – felelte Kirsch. – Könnyebb, mint edzeni.

Langdon nevetett.

– Hát, örülök a viszontlátásnak. És, mint mindig, elérte, hogy túlöltözöttnek érezzem magam.

– Ki, én? – Kirsch végignézett a fekete, feszes farmerén, a vasalt, fehér V-nyakú pólóingén és az oldalcipzáras bomberdzsekijén. – Ez couture.

– A fehér flip-flop mióta couture?

– Flip-flop?! Ez egy Ferragamo Guineas.

– És, gondolom, többe került, mint az én teljes öltözetem.

Edmond közelebbről is megvizsgálta Langdon klasszikus zakójának hajtókáját.