részlet

Athenaeum

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Michael Scott-Baumann::
Palestinians and Israelis – A short history of conflict

Az angol nyelvű kiadás a The History Press gondozásában jelent meg.

© Michael Scott-Baumann, 2021, 2023

© Athenaeum Kiadó, 2024

Hungarian translation © Bartók Imre, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 431 2

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Hradeczky Moni

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

BEVEZETÉS

Az izraeli–palesztin konfliktus immár háromnegyed évszázadnyi múltra tekint vissza. Lényegében területvitáról van szó. A kérdéses terület nem más, mint Palesztina, amely napjaink Izraeli Államát, továbbá Ciszjordániát és Gázát jelenti. Egy viszonylag kis földszakaszról van szó, amely alig nagyobb Belgiumnál vagy az amerikai Marylandnél, az itt élők száma pedig nem haladja meg a tizenhárommillió főt. A konfliktus két oldalán a cionizmus ideológiáját követő zsidó bevándorlók és leszármazottaik, illetve a palesztin arabok állnak. Mindkét fél egyaránt jogot formál rá, hogy Palesztinában – annak egészében vagy bizonyos részein – éljen, és afölött ellenőrzést gyakorolhasson.

A jelen könyv egészen napjainkig ívelő történeti áttekintést kíván nyújtani azon olvasók számára, akik figyelemmel kísérik ugyan a közel-keleti eseményeket, de sokszor nincsenek teljesen tisztában a konfliktus hátterével és annak több évtizedes történetével. Donald Trump éppen a kötet megjelenésének idején ütötte nyélbe „az évszázad megállapodását”, az izraeliek további ciszjordániai területek elfoglalásával fenyegettek, később, 2021 májusában pedig ismét fellángolt az izraeliek és palesztinok közötti erőszak, majd 2023. október 7-én sor került a rettenetes terrortámadásokra és azt követően Gáza bombázására.

A kötet az 1914 előtti helyzet felvázolásával kezdődik, majd Nagy-Britanniának a térségben vállalt szerepével, illetve a zsidó állam két háború közötti kialakulásával folytatódik – látni fogjuk, hogy a zsidók és az arabok közötti feszültség már ekkor is alapvetően meghatározta az itteniek életét. Igyekeztem a lehető legtárgyilagosabb leírást adni azokról a sajátos körülményekről, amelyek között Izraeli Állam megszületett, azonkívül közelebbről is megvizsgáltam az államalapítással kapcsolatos izraeli és palesztin narratívákat. Ezekből a vizsgálódásokból kiderül, hogy milyen alapvető hatást gyakorol a történelem a jelenkori viszonyokra és politikára. A gyors változások időszakában néhány kulcsfontosságú eseményre is kitértem, folyamatosan szem előtt tartva a múltat a jelennel összekötő folytonosságot.

A szélesebb arab–izraeli konfliktus kontextusának felvázolása mellett könyvem elsősorban az izraeliek és a palesztinok küzdelmeire koncentrál. Ebből adódóan a kötet második fele elsősorban a palesztin területek Izrael általi megszállásával, illetve a palesztinok ellenállásával foglalkozik – mind a mai napig ez alkotja az izraeli–palesztin konfliktus gyökerét, egyúttal ez képezi a béketörekvések legkomolyabb akadályát is.

Munkám néhány alapkérdés tisztázásával kezdődik, és néhány személyes – mind izraeli, mind palesztin perspektívájú – történettel végződik. Ezekhez naplókat, interjúkat, memoárokat és riportokat is igénybe vettem, hogy hiteles képet nyújthassak arról, milyen hatást gyakorol a térséget meghatározó konfliktus az ott élők hétköznapjaira.

A térképek a vitatott térségek határainak az elmúlt évszázad során bekövetkezett eltolódását mutatják be, a könyv elején pedig egy idővonal tudósít a legfontosabb eseményekről. A kulcsfogalmakat félkövérrel szedtük. A könyv végén a kérdéses kifejezések részletesebb magyarázata is megtalálható, a legfontosabb történelmi alakok rövid életrajzával, akiknek a nevét szintén kiemeltük.

Az izraeli–palesztin konfliktus
évszámokban

1882

az első alija kezdete – megkezdődik a zsidók kivándorlása Palesztinába

1896

Herzl Tivadar: A zsidó állam

1897

a Cionista Világszövetség (WZO) megalapítása

1901

a Zsidó Nemzeti Alap (JNF) megalapítása

1914

kitör az első világháború

1915

McMahon–Huszejn-levelezés

1916

Sykes–Picot-egyezmény

1917

Balfour-nyilatkozat

1921

Hádzszs Amín al-Huszejnit kinevezik Jeruzsálem főmuftijává

1922

a Legfelsőbb Muszlim Tanács (SMC) létrejötte

1923

a Nemzetek Szövetsége formálisan elismeri a brit–francia mandátumot

1929

arab–zsidó villongások Jeruzsálemben, Hebronban és másutt

1930

a Mapaj (később: Izraeli Munkáspárt) megalapítása; Passfield-féle Fehér könyv

1931

az Irgun (paramilitáris cionista szervezet) létrejötte

1936–1939

arab forradalom

1937

a Peel-bizottság javaslatot tesz Palesztina felosztására

1939

a brit kormány kiadja a Fehér könyvet

1939

kitör a második világháború

1942

Biltmore-program

1945

létrejön az Arab Liga

1946

a jeruzsálemi King David Hotel elleni bombamerénylet

1947

a britek megakadályozzák, hogy az Exodus hajó kikössön Palesztinában; az ENSZ elfogadja a Palesztina felosztására vonatkozó határozatot; a palesztin polgárháború kezdete

1948

Izraeli Állam kikiáltása

1948–1949

az első arab–izraeli háború

1948

az ENSZ Palesztin Menekülteket Segélyező és Munkaközvetítő Hivatalának (UNRWA) megalapítása; az ENSZ 194-es határozata elismeri a palesztinok jogát a visszatérésre

1950

Izrael elfogadja a visszatérési törvényt, amely bármelyik zsidó számára lehetővé teszi az izraeli állampolgárság megszerzését

1955

Fekete Nyíl hadművelet

1956

szuezi válság

1959

a Fatah megalakulása

1964

a Palesztinai Felszabadítási Szervezet (PLO) megalakulása

1967

hatnapos háború; az ENSZ 242-es határozata

1968

a karamehi ütközet

1969

Jasszer Arafatot kinevezik a Palesztinai Felszabadítási Szervezet vezetőjének

1970

a PLO-t kitiltják Jordániából

1972

a müncheni olimpiai mészárlás

1973

jom kippuri háború

1974

Arafat beszéde az ENSZ-ben; a Gus Emunim megalapítása

1977

Likud-kormány Izraelben

1979

békemegállapodás Egyiptom és Izrael között

1982

Izrael lerohanja Libanont; palesztinok lemészárlása a Szabra és Satila menekülttáborokban

1987

az első palesztin intifáda kezdete

1993

az oslói béke

1995

merénylet Jichak Rabin ellen

2000

a Camp David-i béketárgyalások; a második intifáda kezdete

2001

a szeptember 11-i terrortámadások az Egyesült Államok ellen; a Hamász öngyilkos merényletekbe kezd

2002

izraeli Védőpajzs hadművelet a megszállt területeken

2003

George W. Bush kiadja az Útiterv a békéhez című tervezetet

2004

Jasszer Arafat halála

2005

az izraeliek evakuációja Gázából

2006

a Hamász nyeri a palesztin választásokat

2008

háború Gázában

2009

Benjamin Netanjahu miniszterelnökségének kezdete

2014

háború Gázában

2018

Izrael elfogadja a nemzetállami törvényt

2020

Donald Trump elnök bejelenti „az évszázad megállapodását”

2021

erőszakhullám Kelet-Jeruzsálemben és Gázában;

Netanjahu miniszterelnökségének vége

2022

Shireen Abu Aqla palesztin-amerikai újságíró meggyilkolása; Netanjahut újraválasztják

2023

október 7.: a Hamász több mint ezerháromszáz izraelit meggyilkol, és több mint százötven főt túszul ejt

október 8.: Izrael hivatalosan is háborút hirdet a Hamász ellen; az izraeli válaszcsapások során Gázában a következő héten több mint kétezerhatszázan veszítik életüket

Első fejezet A konfliktus forrásai

⚫Miért vándoroltak ki az európai zsidók Palesztinába?

⚫Milyen hatással volt a cionizmus a Palesztinában élő arabokra?

Palesztina az első világháború előtt

Palesztinát, vagyis a Jordán folyó és a Földközi-tenger közti viszonylag keskeny földszakaszt még a 7. században – a mai Szaúd-Arábia területén szárba szökő iszlám megjelenését követően – hódították meg a muszlimok. Az itt élő népesség nagy része idővel elsajátította az arab nyelvet és felvette az iszlám vallást, habár a térségben jelentős keresztény és egy kisebb zsidó közösség is maradt. Később, a 16. században Palesztinát az oszmánok hódították meg, akik a török dinasztia alapítója, Oszmán vezér után kapták a nevüket. Az oszmánok muszlimok voltak, de nem beszéltek arabul. Rövidesen a Közel-Kelet legtöbb arabok lakta térségét elfoglalták, és ezzel az iszlám vallás három legfontosabb szent helye: Mekka, Medina és Jeruzsálem felett is ellenőrzést szereztek.

Az oszmán fennhatóság alá került Közel-Keleten hivatalosan nem létezett Palesztinának nevezett térség vagy ország. A Jordántól nyugatra és Bejrúttól délre fekvő területet ekkor három közigazgatási régió: Jeruzsálem, Náblusz és Akkó alkotta, mindenesetre a térségre általában ekkor is Palesztina (arabul Filasztin) néven hivatkoztak.

A 19. század végén Palesztina lakossága 85%-ban muszlimokból és 10%-ban keresztényekből állt. A térség nagyrészt vidékies jellegű volt, a népesség döntő többségét pedig felláhínok, vagyis földművesek alkották. A palesztin társadalmat és politikát alapvetően néhány városi család határozta meg. Ezek az „előkelőségek”, ahogy gyakran hivatkoztak rájuk, többnyire földbirtokosok voltak, és általában további üzleti tevékenységet is folytattak, azonkívül ők jelentették a kapcsot az oszmán kormányzat és a helyi lakosság között. Néhányukat az isztambuli oszmán parlament tagjává is megválasztották, és többen más kormányzati vagy vallási pozíciókat is betöltöttek. Az ő feladatuk volt többek közt az adók beszedése az oszmán hatóságok megbízásából.

A 19. század végén Palesztina egyre szorosabb kapcsolatot alakított ki az európai kereskedőkkel és földművesekkel, és egyre több pamutot, gabonafélét, olívaolajat és narancsot exportált. Amíg Jaffa kikötővárosában 1850-ben a mezőgazdasági exportáruk összértéke 120 000 dollár volt, addig ez az összeg 1914-re 1 875 000 dollárra emelkedett, a város lakossága pedig 1880 és 1914 között a négyszeresére duzzadt.1 Palesztinát nem csupán a kereskedelem hozta közelebb az európai világhoz, ugyanis egyre több keresztény zarándok érkezett gőzhajón a Szentföldre, hogy saját szemével is láthassa a bibliai helyszíneket. A zarándokok sokszor templomok építését is támogatták, és a turizmus fellendüléséhez is hozzájárultak.

A legtöbb palesztin arab lojális volt az oszmán államhoz, részt vett az isztambuli parlamenti és a helyi választásokon, és az egyre növekvő számú állami iskolák valamelyikében taníttatta a gyerekeit. Amikor azonban az 1908-as isztambuli kormányváltást követően a török nyelvet tették kötelezővé az arabbal szemben az iskolákban, a bíróságokon és a palesztin kormányhivatalokban, ez kiváltotta a palesztinai arab sajtó kritikáját, és az arab nacionalizmus megszületéséhez vezetett. Ehhez a folyamathoz a legerőteljesebben a zsidó bevándorlás ügye járult még hozzá, amelynek láttán a palesztin lakosság felhívást intézett az oszmán kormányzathoz.

A cionizmus és a palesztinai zsidó közösségek

A zsidók mintegy Kr. e. 1500 óta éltek a mai Izrael és Palesztina területén. Kr. e. 64-ben a rómaiak elfoglalták Jeruzsálemet, Palesztina ezzel a Római Birodalom részévé vált. Kr. u. 135 után, a birodalmi fennhatóság elleni több sikertelen lázadást követően, a zsidóság végül szétszóródott. Mindössze egy szerény kisebbség maradt meg a térségben, nagy részük Európába és az arab világ különböző pontjaira vándorolt.

A 19. század végére a zsidók többsége az Orosz Birodalom európai részein élt. Sokan közülük csak a kifejezetten számukra kijelölt zónákban lakhattak, és komoly korlátok közé kényszerítették, vagyis lényegében kizárták őket az Orosz Birodalom társadalmi életéből. Miután 1881-ben a II. Sándor cár ellen elkövetett merényletért sokan a zsidókat tették felelőssé, egyre gyakrabban lettek pogromok, továbbá a hatóságok által jóváhagyott zaklatás, propaganda és üldöztetés áldozatai. A zsidóknak pusztán a származásuk okán egyre súlyosabb mértékű antiszemitizmussal, azonkívül verbális és fizikai atrocitásokkal is szembe kellett nézniük. Ezek a tapasztalatok ugyanakkor számos zsidót megerősítettek a történelmi és kulturális identitásában, függetlenül attól, hogy egyébként gyakorolták-e a vallásukat, vagy sem, sokakat pedig menekülésre késztettek. 1882–1914 között két és fél millió zsidó hagyta el Oroszországot, többségük az Egyesült Államokba és Európába távozott. Egy kisebb, mintegy ötvenötezer fős csoport Palesztinába, az őseik szülőföldjére vándorolt ki.

A zsidók ekkor már régóta álmodoztak az Erec Izraelbe, vagyis a bibliai „Izrael földjére” való visszatérésről, amely imáikban évszázadok óta a „Jövőre Izraelben!” köszöntésben nyert kifejezést. A gőzhajó 19. századi feltalálásának köszönhetően ez sokuk számára jóval elérhetőbbé vált, mint korábban. A Palesztinába kivándorlókat elsősorban az üldöztetés előli menekülés és a biztonság megtalálása sarkallta a távozásra, ehhez ugyanakkor hamarosan a haza megtalálásának vágya is hozzákapcsolódott.

Palesztina évszázadok óta adott már otthont csekélyebb létszámú zsidó közösségeknek, amelyek mintegy fele Jeruzsálemben élt, és alapvetően békés viszonyt ápolt palesztin arab szomszédaival. Közöttük egyaránt találunk szefárd és askenázi zsidókat. Előbbiek, akiket a spanyolországi és észak-afrikai zsidók leszármazottainak tekintenek, elsősorban arabul beszéltek, és sokan közülük az oszmán kormányban is hivatalos pozíciót töltöttek be. Utóbbiak az elmúlt évtizedekben érkeztek Európából, és jiddisül beszéltek (amely a kelet-európai zsidók nyelve, és a német és a héber keverékeként jellemezhető). A Palesztinában élő úgynevezett oszmán zsidók többsége – akár szefárd, akár askenázi – erősen vallásos volt, és elkötelezettnek mutatkozott aziránt, hogy az Oszmán Birodalomban is megőrizze és ápolja zsidó identitását. Szemben az Oroszországból menekülőkkel, közülük csak kevesen gondoltak arra, hogy saját hazára leljenek, nem is beszélve egy esetleges független zsidó államról.

Az 1882-től kezdődő első alija (’felszállás’) során érkező bevándorlók többsége földműves volt. Sokan közülük rendkívül cudarnak és megerőltetőnek találták az új életet. Rövid idő elteltével az újbóli távozás mellett döntöttek, és jellemzően Nyugat-Európa vagy az Egyesült Államok felé indultak. Azok, akik a maradást választották és saját földbirtokra tettek szert, sok esetben csak az olcsón elérhető arab munkaerő segítségével tudták fenntartani magukat. Habár az 1880-as években érkezők többsége Oroszországból, azon belül is a mai Lengyelország területéről vándorolt be, ideológiájukat és politikai elképzeléseiket nem egy orosz, hanem egy bécsi zsidónak köszönhették.

Herzl Tivadar osztrák-magyar író, jogász és újságíró 1896-ban tette közzé A zsidó állam című munkáját, amelyben felhívást intézett a zsidókhoz, hogy hozzanak létre önálló nemzetállamot, mint amilyen Franciaország vagy Németország. A kor többi európai gyarmatosítójának érzületét visszhangozva kijelentette, hogy a zsidó államnak „a civilizáció helyőrségévé”, egyfajta védelmi vonallá kell válnia, amely „Ázsia” állítólagos barbárságától védelmezi a fejlett világot.2

1897-ben Svájcban kongresszust szervezett, ahol hivatalosan is megalakult a Cionista Világszövetség (World Zionist Organization, WZO). Habár a fogalmat nem ekkor használták első ízben, a kongresszus delegáltjai a cionizmust a zsidók abbéli törekvéseként határozták meg, hogy „otthonra leljenek Palesztina földjén”.3 Herzl először is diplomáciai segítséget igyekezett szerezni az európai nagyhatalmaktól, továbbá anyagi támogatást az európai és amerikai zsidóság képviselőitől, akik közül néhányan jelentős vagyont tudhattak a magukénak. 1901-ben létrejött a Zsidó Nemzeti Alap (Jewish National Fund, JNF), azzal a céllal, hogy a zsidók földet vásárolhassanak Palesztinában. Izrael területének jelentős része a mai napig ezen az intézményen keresztül van a világ zsidóságának tulajdonában, amelyet nem lehet továbbadni nem zsidó származású személyeknek.

Az 1904-ben kezdődő második alija során bevándorolt zsidók szintén az Orosz Birodalomból, elsősorban annak lengyel térségeiből érkeztek, őket ugyanakkor már jóval nagyobb mértékben motiválta a Herzl szövegeiben megfogalmazott új ideológia. Az új bevándorlók a több évszázados üldöztetést követően hangsúlyozták a bibliai héber használatának fontosságát, minthogy azt elválaszthatatlannak tekintették a zsidó haza újbóli birtokbavételétől. Sokan közülük igazi felfedezőként érkeztek, eltökéltek és önállóak voltak, és meg akarták mutatni, hogy milyen gyökeresen különböznek a gyönge, magatehetetlen zsidó sztereotípiájától. Ők találták ki a föld meghódításának és a munka meghódításának koncepcióit is.

A föld meghódítása a gyarmatosítás, az öntözés és a földművelés jelentőségét hangsúlyozta, a munka meghódításának jelszavában pedig az a meggyőződés fejeződött ki, hogy a zsidók nemzeti újjászületését esősorban azzal lehet elősegíteni, ha gazdaságilag független és önálló, a zsidók munkájára épülő államot hoznak létre.

Mindeközben számos, Jeruzsálemben élő zsidó – vagyis azok, akik már nemzedékek óta ott éltek – egyáltalán nem mutatkozott lelkesnek e fejlemények láttán. Ráadásul a cionizmust valójában az európai zsidóságnak is csupán egy szerény kisebbsége támogatta; azok ugyanis, akik ekkorra erőteljesen asszimilálódtak, jellemzően attól tartottak, hogy a cionizmus miatt kétségbe vonhatják a saját államuk iránti lojalitásukat, és rövid időn belül nemkívánatos személyekké válhatnak Európában.

Arabok és zsidók Palesztinában – szomszédok vagy ellenségek?

A cionisták közül számosan, különösen azok, akik külföldön éltek, úgy vélték, hogy Palesztina – Israel Zangwill író szavaival – „egy nép nélküli ország egy ország nélküli népnek”;4 vagy ha nem is teljesen lakatlan, de azért nagyrészt elhagyatott vidék.

Való igaz, hogy Palesztina számos térsége, különösen a déli, sivatagos régiók, meglehetősen néptelenek voltak. Csakhogy mint azt a korai zsidó bevándorlók közül is sokan elismerték, a földek valójában ekkor is művelés alatt álltak, és az arab lakosok már az első zsidó települések létrehozását is ellenezték. Júszuf Dijá al-Khálidi, Jeruzsálem egykori polgármestere már 1899-ben üzenetet küldött Herzlnek, amelyben elismerte ugyan, hogy a zsidók történelmi okokból jogot formálhatnak Palesztinára, mindenesetre azt kérte tőle: „Az Isten nevére, hagyják Palesztinát békén!”5 Herzl a válaszában kifejtette, hogy a zsidó telepesek senkinek sem akarnak ártani, és az általuk behozott vagyon idővel mindenki számára jobb életkörülményeket fog teremteni.

A zsidó bevándorlás korai éveiben néhány arab valóban munkához és bevételhez juthatott azáltal, hogy zsidó birtokokon és üzletekben dolgozhatott. Ugyanakkor számos olyan arab földműves is földönfutóvá vált, aki ekkor már nemzedékek óta élt ezen a területen, miután a városokban – Jeruzsálemben vagy Bejrútban – élő arab földbirtokosok eladták a zsidóknak a birtokaikat. A nehéz helyzetbe került arab földművesek ügyét a helyi sajtó is felkarolta: a Filasztin című újság felhívást intézett a többi arabhoz, hogy ne adják el birtokaikat a zsidó bevándorlóknak. Mind a sajtóban, mind az elöljárók köreiben egyre gyakrabban emlegették „Palesztinát” és a „palesztinokat”, és a térségben élő arabok közül egyre többen érezték magukénak a palesztin identitást.

Voltak zsidók, akik arabokat dolgoztattak a birtokokon, ültetvényeken és a gyárakban, és voltak, akik maguk is kevert, vagyis részben zsidó, részben arab negyedekben laktak. Ők nem külföldről érkezett gyarmatosítóknak, hanem egy olyan nép képviselőinek tekintették magukat, amelyik éppen „hazatér” eredeti otthonába, és abban bíztak, hogy harmonikus viszonyban élhetnek együtt arab szomszédaikkal. Ugyanakkor a második alija során érkező bevándorlók közül sokan már úgy készültek, hogy az araboktól elkülönülve fognak élni és dolgozni. Ők még úgy is zsidókkal szerették volna felváltani az arab munkásokat, ha azok kevésbé értettek az adott mesterséghez, és magasabb bért is kértek. Számukra a „zsidó munka” fontosabbnak bizonyult a termelékenységnél. A WZO mindeközben készen állt rá, hogy a JNF-en keresztül anyagi támogatást biztosítson számukra.

A kilakoltatástól és a vagyonelkobzástól való félelem nyilvánvalóan hozzájárult a Palesztinában eluralkodó anticionista érzülethez. A városi elöljárók és az arab sajtó az oszmán kormányzathoz fordult, mert szerette volna megakadályozni a további bevándorlást és földszerzést – a palesztinai oszmán hatóságok olykor eleget tettek ezeknek a kéréseknek, és korlátozásokat vezettek be. Ezzel együtt a bevándorlás a 20. század elejére még intenzívebbé vált. 1907-ben a WZO Jaffában megalapította a Palesztin Irodát, amely a további földvásárlásokat és a zsidó telepek létrehozását volt hivatott megszervezni és felügyelni.

A Jisuv – ezen a néven ismerték Palesztinában a zsidó közösséget – intézményes létrehozásának alapjait az 1914-ben kitört első világháború előtti évtizedekben fektették le. Ezzel együtt a mintegy hetvenötezer fős zsidó népesség még mindig csupán a teljes népesség 7%-át alkotta, és egy részük nem is vallotta magának cionistának.

Néhány arab közvetlen kapcsolatba került a zsidó betelepülőkkel, ugyanakkor a zsidó telepeken belül és azok környékén gyakorivá váltak a súrlódások, olykor erőszakra is sor került. A földvitákat követően támadások érték a zsidók otthonait, és az összetűzések csekély, ámde fokozatosan növekvő számú halálos áldozattal jártak.

1914-re már két jól meghatározható, noha még csak kialakulóban lévő nemzeti közösség készült megütközni egymással, miután mindketten ugyanarra a földterületre formáltak jogot. Az arabok meg kívánták őrizni a pozícióikat, a cionisták pedig minél több földet akartak felvásárolni, hogy legyen hol kialakítaniuk a zsidó hazát.

1918-ban, az első világháború végével az Oszmán Birodalom is összeomlott, és ezzel Palesztina fölötti fennhatósága is megszűnt. Ezt követően egy másik nagyhatalom jelent meg a térségben, amely mind az arab, mind a zsidó közösség életére jóval nagyobb hatást gyakorolt.

SZEMÉLYES EMLÉKEK

Egy 19. század végi zsidó bevándorló

Herbert Bentwich nem olyan volt, mint a többi cionista. A legtöbb bevándorló a szegény kelet-európai régiókból érkezett, és jellemzően a cári Oroszországban egyre súlyosbodó üldöztetés elől menekült. Bentwich azonban tehetős brit zsidóként ment Palesztinába.

Dédunokája, Ari Shavit már izraeli állampolgárként olvasta el dédapja memoárját. Shavit felteszi a kérdést, vajon felmenője „miért nem látta a földet annak, ami”, illetve miért nem vett tudomást az érkezésekor a már ott lévő arab falvakról:

„Miközben Jaffából a Mikve Jiszraelbe ment az elegáns hintóján, nem látta a palesztin Abu Kabir falvat. Miközben a Mikve Jiszraelből Risón Lecijónba ment, nem látta a palesztin Jazurt. Risón Lecijónból Ramlahba utazva nem látta Szarafandot. Ramlahban pedig nem vette észre, hogy egy palesztin városban tartózkodik. Amikor megállt a fehér torony tetején, nem látta a közelben fekvő palesztin Lyddát…

Miként lehetséges, hogy a dédapám semmit sem látott ebből?

1897-ben több mint félmillió arab, beduin és drúz élt Palesztinában. Húsz város és több mint száz kisebb település volt a vidéken. Miként lehetséges, hogy a mindig pedáns és lelkiismeretes Bentwich mindebből semmit sem vett észre? Hogy a sasszemű Bentwichnek a ramlehi toronyban állva nem tűnt fel, hogy ősei földjén most egy másik nép lakik?

Nem kívánok ítélkezni. Éppen ellenkezőleg, tisztában vagyok vele, hogy Izrael földje az ő számára hatalmas, százezer négyzetkilométernyi terület, amely a mai Jordán Királyságot is magában foglalja. És ezen a hatalmas területen ekkor kevesebb mint egymillióan élnek, vagyis elég helynek kell lennie ahhoz, hogy az antiszemita Európából menekülő zsidók is menedékre lelhessenek. Palesztina tehát egyszerre lehet a zsidók és az arabok otthona…

A dédapám könnyen meggyőzhette magát arról, hogy az Európából érkező zsidók csak javítani fognak a helyi lakosság életkörülményein, elősegítik az oktatásukat, és hozzájárulnak a kultúrájukhoz. Hogy egymást tisztelve és megbecsülve fognak egymás mellett élni. Csakhogy van egy ennél erősebb érv is: hiszen 1897 áprilisában még nem létezett a palesztin nép. A palesztinoknak nem volt valódi nemzeti öntudatuk és semmiféle nemzetiségi mozgalmuk sem…

Amikor próbálom elképzelni Herbert Bentwich vakságát, miközben a torony tetején állva végigtekint a vidéken, tökéletesen meg tudom érteni, hogy mi jár a fejében. A dédapám azért nem látja, ami előtte van, mert abban a pillanatban ez felel meg az érdekeinek. Azért nem lát, mert ha látna, rögtön vissza kellene fordulnia. Úgyhogy azért, hogy megvalósíthassa, amiért idejött, a dédapám úgy döntött, hogy nem vesz tudomást arról, ami a szeme előtt van.”6

Tartalom

Bevezetés

Az izraeli–palesztin konfliktus évszámokban

Első fejezet: A konfliktus forrásai

Második fejezet: Az első világháború és a brit mandátum

Harmadik fejezet: Brit fennhatóság Palesztinában 1929–1939

Negyedik fejezet: Az ENSZ-tervezet, Izrael és a háború 1945–1949

Ötödik fejezet: Palesztinok és izraeliek az 1950-es évektől az 1960-as évekig

Hatodik fejezet: A palesztin területek izraeli megszállása

Hetedik fejezet: A palesztin ellenállás és az első intifáda 1967–1987

Nyolcadik fejezet: Az oslói békefolyamatok – remény és bukás 1993–2000

Kilencedik fejezet: A második intifádától a gázai háborúig 2000–2008

Tizedik fejezet: Palesztinok és izraeliek Netanjahu elnöksége alatt 2009-től napjainkig

Utószó

Kulcsfogalmak

Kulcsszemélyek

Felhasznált irodalom

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Név- és tárgymutató

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Fira Sans – SIL Open Font License
Noto Sans – SIL Open Font License
Noto Symbols 2 – SIL Open Font License
Source Serif 4 – SIL Open Font License