Minden jog fenntartva!
A könyv bármely részének, vagy egészének közzététele a szerző engedélye nélkül szigorúan tilos!
A borító az iStockPhoto oldalról megvásárolt fotó felhasználásával készült.
A fotó szerzője: FatCamera (iStockPhoto)
Korrektúra és szerkesztés: Ebergényi Viktória
ISBN: 978-615-6716-04-0
E-mail: ebergenyivicky@gmail.com
Honlapok: vickykonyv.gportal.hu
instagram.com/vickykonyv
facebook.com/VickyKonyv

Kedves olvasó!

Köszönöm szépen, hogy úgy döntöttél, megvásárolod a könyvet! Bízom benne, hogy tetszeni fog a történet! Kérlek, ha elolvastad, véleményezd nekem szóban, vagy írásban! Utóbbi formában az alábbi elérhetőségek valamelyikén:

ebergenyivicky@gmail.com
instagram.com/vickykonyv
facebook.com/VickyKonyv

Jó olvasást!

Baráti üdvözlettel: Ebergényi Viktória

Ebergényi Viktória:

Hawaii nyár

Hang nélkül születtem,
De ugyanúgy dobban a szívem
Nem vagyok más, csak ha annak látsz,
Számomra is éppúgy kijár a boldogság.
A némaság bár meghatározó bennem,
Nem ez az, amely alapján elítélhetsz engem.
Vannak hibáim, nem tagadom,
De nem hiba, hogy nincs hangom.

Mikor erősen fúj a szél,
A hullámokon lovagolok én
A szörftől kitárul a világ,
Az enyém a tenger, s az óceán.
Nem kell hang, hogy ezt élvezzem,
Nem kell szó, hogy ez éltessen.
A tenger tehát az én hangom,
Így elmondhatok mindent, amit akarok.
Hang nélkül születtem,
De nem vagyok más, higgy nekem!
Hang nélkül születtem,
De így vagyok én teljes.

1. fejezet

Hailee McCormick vagyok és hang nélkül születtem. Persze ez meghatározta az egész életem. Mikor el kellett volna kezdenem beszélni kiskoromban, én meg sem tudtam szólalni. Bár ez nem volt újdonság, hiszen azelőtt a szüleim már tudták, mi a baj. Az orvos ugyanis megállapította, hogy afóniában szenvedek. Jó, a szenvedek szó túl erős, mert alapvetően vidám természetű vagyok, és az afónia különben sem betegség, hanem állapot. Bár az is igaz, hogy néha úgy érzem, sehová sem tartozom. Egy speciális iskolába járok, ahol az osztálytársaim siketek. Jól ismerem a jelbeszédet, főként így szoktam kommunikálni. De valahogy mégis mindig úgy éreztem, hogy kilógok a sorból, nem tartozom igazán közéjük, hiszen az én hallásommal nincs semmi gond. Jó, néha szelektív, mint bármelyik tinié, de ez van!. Viszont a halló és beszélő emberek közé sem tartozom, hiszen utóbbira nem vagyok képes. Bevallom, sokszor szoktam ezen merengeni, de persze nekem is megvannak ugyanazok a gondjaim, mint másnak. A tavalyi évem például igencsak sűrű volt, sok minden történt velem. Jó, nemcsak velem, hanem a családommal is, de ezek kihatottak rám is. Nem mintha valami énközpontú tini lennék, vagy ilyesmi. Várjunk csak! De hiszen ez mégiscsak az én történetem! Szóval, kezdjük is a legelején!

Nos, mikor megszülettem, nem sírtam fel, ahogyan az ilyenkor szokás. Persze erre nem emlékszem, hiszen túlságosan is aprócska voltam, úgyhogy a szüleim mesélték. A dokik megállapították, hogy afóniám van. Ez a bizonyos afónia sok minden miatt kialakulhat, nálam a hangszálaim rendellenessége okozta. Hogy pontosabb legyek: nekem csak egyetlen hangszálam van, ami bizony kevés ahhoz, hogy bármilyen hangot is ki tudjak magamból csikarni. Biztos most azt mondjátok, milyen rossz lehet, de igazából mivel mindig ezt ismertem, így megszoktam. Jó, azért néha szomorkodtam miatta, beismerem.

Míg a többi gyerkőc beszélni tanult, hangokat képezni, addig én a jelbeszédben találtam meg a kommunikáció forrását, ami sokszor igazán vicces is tudott lenni. A szüleim is megtanulták, így otthon nemcsak én jelelek, hanem ők is. Kivéve persze, mikor valamelyikük rám ordít – teszem hozzá, jogosan – hogy írjam meg a leckémet. Akkor nincs semmi jelelés, csak durcizás a részemről. Képzeljétek, még a szájról olvasást is megtanultuk, ami olykor igencsak hasznosnak bizonyult! Gondolom, most furcsán néztek, hogy minek a szájról olvasás, ha jól hallok. Nos, azért, mert olykor így beszélek a családommal és nem jelelek. Ezt pedig azért csináljuk, mert hatéves koromban eltört a karom. Törött karral meg ugyebár nem igazán lehet jelelni. Persze magamnak köszönhettem, mert tornaórán azt hittem, hogy meg tudom tartani magam a kötélen. Hát nem. Sajnos nem tudtam. És nemcsak túl sokat képzeltem magamról, hanem szabályt is szegtem, ugyanis nem szabadott volna kötélre másznom. De beszéljen az ember egy hatévesnek, ugye?

Na, de visszatérve az eredeti témára: jól tudok jelelni és szájról olvasni. És ezt nem sokan mondhatják el magukról. Ha kötelet mászni nem is tudok (vagyis rajta maradni), legalább ezekhez van tehetségem. És az is valami. Úgyhogy akár azt is mondhatnám, hogy van különleges képességem. Vagyis én annak nevezem őket. Főleg a szájról olvasást. Bevallom, olykor ki is szoktam használni ezt a remek adottságot. Sőt, gonosz módon idegenek beszédét is így próbálom kideríteni, mint valami kém, vagy ügynök. Ha parkba megyek, sokszor távolabbról azt figyelem, mit mondanak egymásnak az emberek. Sok érdekességet tudhattam meg így az emberekről, amiknek különben semmi hasznát nem vettem, de engem szórakoztatott a dolog. Jó, ne is mondjátok, gonosz vagyok! Szégyellem is magam érte. Á, kit ámítok? Dehogyis! Majd talán, mikor felnövök. Valamikor csak benő a fejem lágya, ugye?

Oké, azért fordítsuk komolyra a szót! Tehát, amit tudnotok kell rólam: hanggal nem tudok kommunikálni, jelbeszédet használok, és szájról olvasással kémkedem.

Meg ugyebár említettem, hogy a tavalyi évem igencsak sűrű volt. Nos, leánykéréssel kezdődött. Jaj, nem ám megijedtek! Nem én kaptam gyűrűt, hanem a fogadott nővérem, Lydia, aki igazából a nagynéném, ugyanis ő apukám kishúga. Kérlek, engedjétek meg, hogy őt is bemutassam nektek, hiszen neki is nagy szerepe van az életemben, valamint a tavalyi évem és nyaram alakulásában is! Nos, Lydia 10 évvel idősebb nálam, de mégis elválaszthatatlan barátnők vagyunk. Mikor ő és apu elvesztették a szüleiket, Lydia hozzá került. Úgyhogy gyakorlatilag apu nevelte fel őt. Aztán mikor anyu bekerült apu életébe, "megkapta" hozzá Lydiát is. Szerencsére mindhárman jól kijöttek egymással. Mikor pedig megszülettem, az afóniám csak jobban összehozta a családot. Anyu Lydiát is szinte a lányának tekinti, segíti őt mindenben, amiben csak tudja.

Lydia nagyon szeret mosolyogni. Mikor jó kedve van, azt könnyen átragasztja másokra. Bár ez nem volt mindig így, hiszen a szülők elvesztése után sokat sírt, nehezen tudta feldolgozni. De aztán szerencsére sikerült, így én már a vidám Lydiát ismerhettem meg. Jó, persze azért ő is szokott sírni. Igazán érzelmes és sokoldalú teremtés. Üzleti szakra járt az egyetemre, hiszen már gyerekkora óta tudta, hogy mivel akar foglalkozni. Irigylem is őt ezért. Saját fagyis kocsit akart, amelyben a férjével dolgozhat, vagy egy barátjával. Nem sokaknak adatik meg az, hogy olyan társat találjanak, akinek a munka terén is ugyanazok, vagy hasonlóak a céljaik. Több barátja is volt már, de Josh nyerte meg igazán a szívét. Josh szintén valami büfékocsit szeretett volna, de nem volt határozott azon a téren, hogy mit árulna. De aztán Lydia beszélt neki a fagyis kocsiról, így pedig már meg is volt a közös álmuk. Már az egyetem első évében megismerkedtek. Kezdetben csak barátok voltak, aztán szép lassan valami gyönyörű dolog kezdett kibontakozni közöttük. Tavaly januárban pedig Josh megkérte a fogadott nővérem kezét. Mind nagyon boldogok voltunk a hírtől.

Aztán nem sokkal később bejelentették, hogy elköltöznek, és bizony nem éppen a szomszéd városba. Úgy döntöttek ugyanis, hogy Hawaii-n folytatják a közös életüket. Bevallom, én ettől a hírtől szomorú lettem. Persze a boldogságuknak örültem, de úgy éreztem, hogy valami véget ér, és ezt akkor nem tudtam megemészteni. A bejelentésük után dühösen futottam be a szobámba, és legszívesebben ordítottam volna, méghozzá jó hangosan. Nem akartam, hogy elköltözzön, főleg azt nem, hogy egy másik államba. Mi Hartfordban lakunk, tehát Cunnecticut államban.

– Attól, hogy elköltözöm, még ugyanúgy itt leszek veled – mondta, miután feljött utánam, én meg a nyakába borultam és sírtam.

Abban a pillanatban utáltam őt, mert el akart hagyni, és gyűlöltem magam, amiért ezt éreztem. Szomorú voltam, csalódott és önző. Aztán azért beláttam, hogy ez nem mehet így örökké. Beletelt egy kis időbe, mire nagyjából beletörődtem, de az esküvőt már vele együtt szerveztem. Tudtam, hogy nem szép dolog az önzőség, így sikerült túllépnem a dolgon, bár kicsit sem volt könnyű. Nem tartottam haragot vele, már az ölelése után biztosítottam, hogy számíthat rám. Úgyhogy a gyűlölet kb. fél percig tartott. A csalódottság azonban az esküvőig összeszorította a torkom. Hiszen nem akartam, hogy miattam rosszul érezze magát.

Aztán eljött az április. Ott voltunk azon a csodálatos esküvőn. Akkor értettem meg igazán, hogy milyen önző is voltam. Jó volt őket együtt látni és hallani, ahogy kimondják egymásnak a boldogító igent. Gyönyörű szertartás volt a családdal és persze a közeli barátokkal. És utána jött az, amelytől összeszorult a torkom: elköltöztek Hawaii-ra. Miután kitették a lábukat az ajtón, csak sírni tudtam. Szomorú könnyekkel, mert elmentek, és vidámakkal, mert boldogok lettek és megvalósították az álmukat.

Mikor beköltöztek az új otthonukba, már megvolt a fagyiskocsijuk, de persze az esküvő után pihentek még, hiszen kihasználták a mézesheteket. Nyakig voltak a munkában, de azért sokszor beszélgettünk.

Júniusban aztán véget ért a tanév, így én még magányosabbnak éreztem magam. Mindig volt valami közös tervünk ilyenkor Lydiával, de ennek a költözése miatt vége szakadt. Csak álltam ott az üres szobája előtt és sírtam. Pedig már az eljegyzés előtt nem velünk lakott, mert Josh-sal már félévvel azelőtt összeköltöztek. De nem laktak messze, így nem törtem le annyira. De mégis államokkal távolabb hogyan csinálhatnánk közös nyári programot? Úgy szerettem volna Hawaii-n tölteni a nyarat, de nem volt merszem felvetni az ötletet, hiszen nem akartam tolakodó lenni. Hogyan is furakodhattam volna be a friss házasok közé? Így inkább magamban szomorkodtam. Jó, nem igazán magamban, mert a szüleim átláttak rajtam. Számukra nyitott könyv vagyok.

És ezt bizonyítván azt is tudták, hogy mire van szükségem. Olyan csodálatos ajándékot kaptam tőlük, amit minden bizonnyal soha nem fogok tudni igazán meghálálni nekik: megengedték, hogy Hawaii-n töltsem a nyarat, sőt, ők is velem jönnek! Persze nekem azonnal az jutott eszembe, hogy azért Lydia és Josh csak nemrég házasodott össze és bizonyára ezer dolguk van. De aztán anyu azt mondta, hogy Lydia ötlete volt, ő beszélte rá aput, aztán meg anyut, hogy odautazhassak. Ők meg azzal a feltétellel engedtek el, hogy velem jöhetnek. Lydia persze belement, örült is neki, hiszen alig várta, hogy velük is újra találkozhasson. Úgyhogy boldog voltam. Majd kiugrottam a bőrömből. Azonnal meg is kezdtem a cuccaim összepakolását, de izgatottságomban azt sem figyeltem, hogy miket pakolok be a bőröndömbe.

– Nem hiszem, hogy a télikabátodra szükséged lesz Hawaii-n – említette meg anyu, mikor belépett a szobámba.

– Jaj, tényleg – kaptam a fejemhez rögtön.

Anyu akkor odajött és megölelt. Aztán jött apu is, na meg a csoportos ölelés. Ez nálunk már csak így szokott menni a McCormick családban. Csak kivételesen Lydia nélkül tettük ezt. Viszont tudtam, hogy már nem kell sokat várnom, hogy újra láthassam őt.

Az esküvő óta szinte minden figyelmemet a nyavalygásra fordítottam, pedig ez igazán nem volt rám jellemző. De azért persze igyekeztem felnőtt módjára viselkedni, így mikor hatalmába kerített a hiszti, mindig rájöttem, hogy ez nem én vagyok, és emlékeztettem magam az esküvőre. Arra a csodálatos napra, mikor az én drága fogadott nővérem örök hűséget esküdött a szerelmének. Arra az arckifejezésre, amely a boldogságát jelezte. Arra az ölelésre, amit tőle kaptam a lagzin. És persze arra a puszira, amelynek nyomát még szinte éreztem az arcomon. Az a nap számára a legcsodálatosabb volt. Még úgy is, hogy nem volt valami nagy cécó, hiszen Josh szüleinek a kertjében tartották, kölcsönzött ruhákkal, pulykás szendviccsel, és Josh unokahúga énekelt. Szinte semmit sem kellett költeniük az esküvőre, hiszen úgy került sor arra a csodálatos eseményre, hogy már nem maradt sok pénzük, ugyanis a legtöbbet a fagyiskocsiba és a költözésbe fektették. De nem is volt szükségük arra, hogy elegáns esküvőt tartsanak, hiszen számukra az volt a fontos, hogy új otthonukba költözvén házasokként lépjék át a küszöböt. Bár az otthonuk nem saját tulajdon, ugyanis bérlik azt, de persze idővel szeretnének majd saját házat, vagy lakást vásárolni. Szerintem sikerülni fog nekik. Nagy szerencséjükre nem kér tőlük túl sok lakbért a tulajdonos, mert tudja, milyen helyzetben vannak, hiszen nyilván időbe telik, mire fellendül az üzletük. Annyira vártam, hogy láthassam az otthonukat és persze a fagyiskocsit is. Jó, fotókat már láttam róluk, de mégis izgatott voltam. Viszont legfőképpen Lydiát akartam látni. Videón olyan távoli volt.

Utazás előtt célszerű új holmikat vásárolni. Mivel pedig Hawaii-ra voltam hivatalos, így persze a nyári cuccok, valamint a fürdőruhák élveztek előnyt. Volt különben fürdőrucim, ugyanis szerettem uszodába járni. De persze oda nem volt illő divatos darabot választani, hiszen a praktikum a legfontosabb. Viszont a Waikiki strandra valami menő dolog kellett. Úgyhogy ugrasztottam is az egyik barátnőmet, Cindy-t. Ő nem az a fajta „minden titkomba beavatom”-barátnő, hiszen az nekem Lydia, de azért sok mindent tud rólam, ismer engem. Egy suliba járunk, csak ő eggyel alattam lévő évfolyamba. Okos és kedves lány, és igazán remek érzéke van a divathoz, úgyhogy ezen a téren abszolút adtam a véleményére. Jó, pontosítok, nem is igazán a divathoz van érzéke, hanem inkább tudja, kinek mi áll jól. Többször is vásároltam már vele és igazán remek ruhadarabokat ajánlott nekem. Szerintem felnőtt korában sylist lesz, vagy ilyesmi.

Nos, tehát elmentünk vásárolni a belvárosba. Szokás szerint nagy volt a tömeg, de ennek is megvolt az előnye: nem kérdezgették az eladók, hogy mit akarunk. Félre ne értsetek, értékelem a segítséget, de arra nekem ott van Cindy, és ugyebár az eladókkal némileg mégiscsak nehéz volt a kommunikáció.

Egyszer, mikor korábban együtt vásároltunk, odajött egy eladó hozzánk. Kínos szitu volt, mert úgy indított, mintha olyanok lennénk, mint ő. Nem tudhatta szegény. Na, lényeg, hogy én hallottam, mit mondott, így azt jelbeszéddel elmondtam Cindy-nek, aki valamennyire tud beszélni (ha hallottatok már siket embert beszélni, tudjátok, hogy nem mindig érteni, mit mondanak, de nem tehetnek róla, ugyanis ahhoz, hogy az ember érthetően tudjon szavakat formálni, nem árt a jó hallás), így azért próbáltuk megértetni magunkat. Különben Cindy is tud szájról olvasni, csak a nő sokszor elfordította a fejét, így nem látta a száját. Szegény eladó zavarba is jött. Mondjuk, akik ismernek minket, már jól tudják, „milyenek” vagyunk, ahogy ebben az üzletben is, úgyhogy többnyire nem is szoktak odajönni hozzánk.

Olyan sok ruhát próbálgattunk, pedig nem szándékoztam annyira sokat vásárolni, így nem is került be aztán mind a kosárba. De mindig szerettem olyan darabokat is felpróbálni, amelyeket igazából meg sem akartam venni, mert nem tükrözték a stílusomat, a személyiségemet. Cindy-vel ilyenkor jókat röhögünk egymáson, szórakoztató számunkra az ilyenfajta rögtönzött „divatbemutató”.

Különben sosem voltam az a fajta, aki úgymond szórta a pénzt, ugyanis engem a szüleim arra neveltek, hogy felelősségteljesen döntsek ezen a téren is. Úgyhogy ennek próbáltam megfelelni. Tudtam, hogy a szüleim keményen megdolgoznak a pénzükért, így engem is arra tanítottak. Nekem a tanulás volt a munkám, úgyhogy a jó jegyekért cserébe jutalmat (általában több zsebpénzt) kaptam, így pedig jobban megbecsültem annak értékét. Jó, hazudnék, ha azt állítanám, hogy olykor nem költöttem többet, de vállaltam a felelősséget, nem kértem több pénzt, kivártam, míg kiérdemlem a következőt, és ez ösztönzőleg hatott rám, pontosabban a tanulmányi eredményeimre. Nem véletlenül adnak a kutyának is jutifalatot, mikor ügyesen csinál valamit. Uramisten! Én most tényleg egy kutyához hasonlítottam magam?

Szóval, a vásárlásra visszatérve: vettem három új fürdőrucit, mert csak egy volt, ami nem volt divatos. Már említettem is, hogy úszni járok. De erről majd később! Nos, vettem még egy virágmintás nyári ruhát, meg egy pólót, amelyen szintén virágminta díszeleg. Jó, tudom, uncsi. De nekem tetszettek. Meg le voltak értékelve. És jól is nézek ki bennük. Cindy szerint is. És tudjátok, az ő véleményére adok, ha ruhákról van szó! Úgyhogy már nemcsak lelkileg, hanem ruhatárilag is készen álltam arra, hogy Hawaii-ra utazhassak. És bizony ettől izgatottabb lettem, mint addig bármikor. Mikor hazaértem, már a szüleim is összepakoltak.

Mikor megtudtam az utazás hírét, írtam SMS-t Lydiának, amelyben megköszöntem a lehetőséget, majd aztán az esti videóhíváson is hálálkodtam neki. Szinte minden nap beszéltünk Skype-on, vagy Messengeren, és olyan jól titokban tudta tartani a meghívást, hogy viccesen még le is csesztem. Persze ő értette, hogy mit is akartam ezzel mondani. Mindig megvolt a kapcsolatunkban ez a fajta aranyos szurkálódás, de ahogy persze a legtöbb testvér, mi is szoktunk veszekedni, sokszor persze a nagy semmin. Viszont olyan hatalmas a szeretet köztünk, hogy ez mindig háttérbe tudja szorítani a haragot.

Szerencsésnek érzem magam, amiért ilyen gondoskodó családom van. Ha kiabálnak is velem valamiért, tudom, hogy a javamat akarják, mikor segítségre van szükségem, akkor pedig ott állnak mellettem.

Úgyhogy alig vártam, hogy Hawaii-n ismét teljes legyen a családunk, és megismerhessek új embereket is. Nyitott voltam arra, hogy új barátokra leljek. Lydia és Josh is alig várta, hogy vendégül láthassanak minket. Egész este szinte csak arról beszélgettünk, hogy mit fogunk majd közösen csinálni. Azt is megbeszéltük, hogy én és a szüleim is segítünk majd a fagyiskocsinál, hogy neki és Josh-nak több szabadidő jusson, tudjanak majd többet romantikázni. És persze beszélgettünk közös kirándulásokról is. Úgyhogy naná, hogy azon az éjszakán erről is álmodtam!

Aztán néhány napon belül sor is került az utazásra. Bepakoltunk a kocsiba, majd pedig útnak is indultunk. Nem volt hosszú autóút, de nagyon élveztük. Apu rengeteget bohóckodott, ami nem volt meglepő, hiszen valódi mókamester. Anyuval végig röhögtünk. Még fáradtak sem voltunk, pedig hajnalban keltünk. Sőt, ha belegondolok, inkább éjszaka.

Reggel hatkor indult a járatunk, és ugyebár annál hamarabb ott kell lenni a reptéren. Úgy trappoltunk végig a terminálon, mint a málhás lovak. Fogalmam sincs, hogy miért pakoltunk ennyi cuccot, de az biztos, hogy nem számoltunk azzal, hogy ezeket bizony cipelni is kell. Mikor aztán minden a helyére került, izgatottan ültünk fel az Alaska Airlines járatára. Pontban hatkor meg is kezdődött a felszállás. Azelőtt még nem ültem repülőn, úgyhogy ez nekem teljesen új élmény volt.

A szüleimmel sokat ökörködtünk, szerintem még zavartuk is a többieket. Bár a szüleim tanárok, mégis lazák tudnak lenni, és ezt be is bizonyították. Hosszú volt az út, át is szálltunk, majdnem délután hat óra (vagy este?) volt, mire megérkeztünk Honoluluba. Mikor kiléptünk a repülő ajtaján, azonnal megcsapta az arcomat a lágy nyári szellő. Kaptunk a nyakunkba virágfüzért, ahogy ilyenkor az szokás, és persze azt a bizonyos üdvözlőszót is, amelyet szerintem mindenki ismer: