Első kiadás

© Ughy Szabina, 2026

© Park Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Szabó Imola Julianna

– De én nem akarok kényelmet. Én Istent akarom, én költészetet akarok, és igazi veszélyt akarok, és szabadságot akarok, én jóságot akarok, én bűnt akarok.

– Valójában ön azt követeli, hogy joga legyen a boldogtalansághoz – mondta Mustapha Mond.

– Rendben van hát – szólt a Vadember kihívóan –, követelem a jogot ahhoz, hogy boldogtalan lehessek.

Aldous Huxley: Szép új világ

(Szentmihályi Szabó Péter fordítása)

„az igazat mondd, ne csak a valódit”

József Attila: Thomas Mann üdvözlése

„Harmincon túl az arc

elszabadul.”

Székely Magda: Az arc

Szépek, akár a kegyes hazugságok

Sóvirág

Rajongó alkat vagyok, kár lenne tagadni. A lányom szerint iszonyú idegesítő tudok lenni, amikor belelkesülök. „Ciki vagy, anya, vegyél már vissza egy kicsit.” Mondja ezt a kamasz lányom a mobilja fölül felpillantva, miközben megörülök, hogy van érett datolyaszilva a Lidlben, kibújt a hóvirág a fenyő alatt, vagy épp sikongatok, mert Mácsai Pál mellettem ült le egy kávézóban. Olyan vagy, mintha az anyám lennél, mondanám neki, ha a szemembe nézne, de már pörget is tovább. Gyűlölöm a TikTokot, elvette tőlem a gyerekeimet. Lelkesedni sem ő, sem a húga nem tudnak semmiért. Vagy csak nekem nem mutatják, pedig azt hittem, a mi kapcsolatunk őszintébb lesz, mint a miénk volt anyámmal. Neki csak azt lehetett mondani, ami kedvére volt. A számára kedves dolgok pedig azok voltak, amikkel apámnak tudott tetszelegni. A mi lányunk már négyévesen tud olvasni, a mi lányunk megnyerte a kerületi szavalóversenyt, a mi lányunk bejuttatta a kézicsapatot a megyei döntőbe, a mi lányunkat felvették három egyetemre is. Azt soha nem mondta neki, hogy a lányunk időnként bepisil álmában; a lányunk sírva indul el az iskolába, mert az osztály szépe csúfolja, hogy szőrös a lába; a lányunk térde egy életre tönkrement, mert ínszalagszakadással nyomta végig a második félidőt.

Megtanultam én is szétválasztani azt, ami anyámnak kellett, és azt, ami nekem. Talán ezért is mentem kollégiumba az ország másik végébe. Hogy legyen egy hely, amire már nem lát rá, ami végre az enyém lehet. A koleszszobám falán már az első félév végén Bonanza-, Ákos- és Depeche Mode-poszter díszelgett. Magazinokból kivágott parfümök hirdetései, pénzem akkor még úgysem lett volna megvenni őket. Néhány kivágott vers az Élet és Irodalomból. Városok, ahová vágytam. A szekrényem belső falán pedig olyan nők képei, akikre hasonlítani szerettem volna: Madonna, PJ Harvey, Monica Bellucci, Marina Abramovic. A saját szobámból anyám kitiltotta volna ezeket. Erkölcstelen ribancok képe az ő házában, ki van zárva.

Egyszer, amikor megtalálta a Cosmopolitant a cuccaim között, akkora pofont kaptam, hogy az ujjnyomai egy fél napig látszottak. Apám nem kérdezett rá semmire az esti vacsoránál. A kolesz más volt, oda nem jöttek el, csak év elején beköltöztetni, év végén pedig haza.

Emlékszem arra, hogy folyton zenét hallgattunk a csajokkal, egyfolytában szólt valami, mint valami fehér zaj. Együtt énekeltünk, sírtunk, álmodoztunk, rezegtünk a zenével.

Idővel aztán mindennél jobban örültem a csendnek, különösen annak a csendnek, amiben néha megszűnt anyám hangja, megszűnt a főnökömé, a gyerekemé, az egész összeomló világé, és ebben a csöndben valami vigaszt találtam, és elmúlt a lelkifurdalásom, hogy kevés vagyok. Hogy nem tudom, miért, de kevés vagyok, aki mindig lemarad, hibázik, nem elég. Emiatt pedig folyton kicsit szégyellem magam.

Keresztes Johanna könyvei voltak először azok, amelyek elhozták ezt a csöndet. Minden egyes mondat után azt éreztem, hogy ez az, végre valaki pontosan tudja, hogy mi van bennem, hogy megért. Belülről ismeri ezt a szégyent és félelmet, és ennek az addig alaktalan érzésnek végre formát is adott.

Minden könyvét megvettem, az összes fellelhető interjúját elolvastam, meghallgattam. És bár szűkszavúan beszélt az életéről, tudtam, hogy édesanya, kétszer vált, hozzám hasonlóan ő is szigorú neveltetést kapott.

Imádtam a hangszínét, ahogy kicsit raccsolt, ahogy egyik pillanatról a másikra a fenékig érő haját levágatta, vagy hogy a férfias ruháit nőies, mélyen dekoltált darabokra cserélte. Minden újabb könyvével megújult.

Ha valamiért hálás vagyok a Covidnak, az az, hogy Johanna elindította a podcastját. Vasárnap reggel nem lehetett hozzám szólni, a férjem ekkor el is vitte a lányokat a közeli erdőbe sétálni, nehogy megzavarjanak. Johanna ezekben a hétről hétre jelentkező műsorokban legfőbb kutatási területéről, a narcisztikus személyiségzavarról tartott előadásokat, időnként meghívott más pszichológusokat.

Mindig elolvastam a kommenteket is, ha bárki beszólt Johannának, megvédtem, és felhívtam az illető figyelmét arra a fontos misszióra, amit nők ezreiért tesz ez a kiváló szakember. Egy idő után aztán már nemcsak a csatornáján, hanem az Instáján is egyre többet kommenteltem. Sokan nem tudtak mit kezdeni azzal a merészséggel, ahogy Johanna felvállalta a nehézségeit, a könnyeit, a gyerekneveléssel kapcsolatos küzdelmeit. Nagyot ment az a meztelen fotó, ahol megmutatta a császármetszés hegét, de aztán pár óra múlva persze letiltotta az algoritmus. Mindenesetre elindult egy mozgalom, és nők százai posztolták a vágásukat, fellázadva a társadalom és a Meta képmutatása ellen. Én is próbálkoztam a fotóval, de aztán végül nem mertem feltölteni.

Ősszel jött ki az új műve, ezúttal az erőszakmentes kommunikációról. Épp átvettem az előjegyzett könyvet a boltban. Siettem vele haza, már alig vártam, hogy elkezdhessem olvasni, amikor feltűnt, hogy a sarki virágárusnál halmokban állnak a papírba csomagolt sóvirágok. Olyan rég kaptam virágot bárkitől. És arra gondoltam, hogy miért ne vehetnék én is magamnak végre virágot.

Az eladót sehol sem találtam, és ahogy ott körbe-körbe jártam a kis bódét, egyszer csak feltűnt Johanna. Erős, határozott léptekkel jött. Az épp szőkére festett haja szögegyenesen állt. Napszemüveget és könnyű ballonkabátot viselt. Jázminillatot húzott maga után.

Önkéntelenül elindultam utána, és megálltam mellette a villamosmegállóban. A torkomban lüktetett a szívem. Már épp terveztem, hogy megszólítom, de ekkor elővette a telefonját. Illetlenség valakit scrollozás közben megszólítani, de elhatároztam, ha ő is Buda felé megy, megszólítom. Ha nem, akkor elválnak útjaink.

Szerencsére kevesen voltak a villamoson, így nem látták olyan sokan, ahogy bizonytalanul megböködöm a vállát, ő pedig homlokát összeráncolva feltolja homlokára a napszemüvegét, miközben hátranéz.

– Elnézést, hogy ilyen illetlenül, de tudja – és már vettem is elő a kötetet – épp most hoztam el az előjegyzett könyvet.

Az arca azonnal megenyhült.

– Ó, egy kedves olvasó. Micsoda véletlen – elöntött a meleg hangja lágyságától.

Néhány esetlen szót váltottunk, pedig igazából el akartam neki mondani, hogy megváltoztatta az életemet, hogy mennyire hálás vagyok neki, és mindennél jobban csodálom őt.

– Írd meg Instán, hogy tetszett. Meg gyere el a bemutatóra, a jövő héten lesz a Millenárison – vetette hátra, miközben a villamos ajtaja felé igyekezett, de még előtte megszorította a kezemet.

Biztos csak udvariasságból mondta, de azért napokig csiszolgattam egy levelet, amiben megírtam neki, hogy mennyi mindent megértettem megint az elfogadó, támogató érintkezésről a könyve kapcsán.

A könyv bemutatója a színházteremben volt. A bejárat előtt már hosszan kígyózott a sor. Haragudtam a barátnőmre, akinek hiába mondtam, hogy induljunk korábban, ő még be akart ülni egy kávéra a közeli francia pékségben. Ahogy ott lépegettünk a sorban, azt néztem, hogy a többségünk negyven–hatvan év körüli nő. Csak néhány magányos férfi álldogált közöttünk. Megkértem a barátnőm, hogy foglalja a helyem, elszaladok pisilni. A kávé, ugye.

Ahogy kiléptem a mosdóból, Johanna lépett ki egy falba épített, rejtett ajtón. Majdnem egymásnak ütköztünk. „Velem ezt nem lehet csinálni, faszszopók!” – sziszegte maga elé. Egy fekete ruhás férfi mikroporttal rohant utána. Majd el is tűntek egy felfelé vezető kis lépcsőn.

Sokáig nem engedtek be minket, de aztán egyszerre megnyitották az összes oldalajtót is. A nézőtér teljes sötétségben volt. Az emberek a telefonjukkal világítottak, tapogatódzva haladtunk felfelé a lépcsőn, miközben sokan méltatlankodtak, hogy ezt mégis hogy gondolják, hiszen balesetveszélyes. Amint elcsendesedett a morajlás, az addig koromsötét színpadot stroboszkóp világította be. Johanna alakja tűnt fel. De mire felfogtam volna, mit is látok, eltűnt. Végül egyetlen erős reflektor fényében tűnt fel, egy bárszéken ült. Anyaszült meztelenül, és csak a könyvét tartotta maga előtt. Így nem látszott a melle. Olvasni kezdett:

Tudod, mi a legfurcsább a félelemben? Hogy egy idő után elfáradsz tőle. Nem lehet örökké remegni. A test és a lélek nem arra lett kitalálva, hogy hónapokig, évekig préda legyen. És akkor, ott a sötétben, történik valami… valami félelmetesen logikus. Ránézel arra, aki bánt. Ránézel arra, akinek kezében az ostor van, vagy a hatalom, vagy csak az a jeges nézés, amitől megáll benned az ütő. És rájössz, hogy ebben a felállásban két szerep van: az áldozaté és az elkövetőé. Az áldozat fél. Az elkövető nem. Az áldozat tehetetlen. Az elkövető diktál. És a lelked, csak hogy ne roppanjon össze, elkezdi átírni a kottát. Először csak megpróbálod megérteni őt. Biztos nehéz napja volt. Biztos én rontottam el valamit. De ez kevés. Aztán elkezded az ő szemével látni magadat. Elhiszed, hogy tényleg kevés vagy, hogy megérdemled, amit kapsz. De a végső fázis… az a legkülönösebb. Elkezded átvenni a mozdulatait. A hangsúlyait. A kegyetlenségét. Mert ha olyan vagy, mint ő, akkor már nem vagy tőle különálló. Ha az ő hangján ordítasz, ha az ő elveit vallod, akkor a veszély megszűnik. Mert ki bántaná a saját tükörképét? Ez nem szeretet. Ez nem lojalitás. Ez a teljes megadás álruhája. Beöltözöl a támadód jelmezébe, remélve, hogy a jelmez alatt végre biztonságban leszel. Olyan ez, mint egy sötét varázslat: hogy ne kelljen félned a szörnytől, te magad válsz a szörnyeteggé. És a legszomorúbb az egészben? Hogy mire észreveszed, már nem tudod, hol végződik ő, és hol kezdődnél te. Azt hiszed, legyőzted a félelmet azzal, hogy azonosultál vele. Pedig csak hagytad, hogy felemésszen. Vedd le magadról a fekete gúnyát. Légy szabad.

A reflektorok egy pillanatra megint felizzottak, majd megvakultam, aztán kihunytak. Mikor szép fokozatosan visszajött a fény, üresen tátongott a színpad. Folytak a könnyeim. Égetett a hiánya, hogy miért tűnt el, miért nem ölelhetem meg, mondhatom el neki, hogy mennyire gyönyörű, hogy mennyire szeretem.

A dedikálásért három órát álltam sorba. Előtte gondosan felírtam egy cetlire a vezetéknevem, a lánykorit, hogy szegénynek ne kelljen vele bajlódnia. Most nem is akartam neki mondani, hogy a villamosmegállóban anno összefutottunk, csak annyit mondtam, hogy most már tényleg megírom majd az Instán, hogy hogy tetszett a könyv.

Így kezdődött a barátságunk.

Szinte azonnal válaszolt. Megkérdezte, megoszthatja-e a sztorijában, mondtam, hogy megtisztel. Aztán küldtem neki néhány képet a könyvvel itt és ott. Mindig megdicsérte a színek és a kompozíció iránti érzékenységemet. Néhány hónap után elhívott kávézni, mert egy fontos dologról szeretett volna velem egyeztetni. Iszonyúan izgultam, hogy miről lehet szó, amit csak velem tud megbeszélni. Készülődés közben azt éreztem, hogy majd felrepülök az örömtől.

Már ott ült a kávézóban, körülötte megint az a csodás jázminillat. Mindketten matcha lattét kértünk. Megdicsérte a sálamat, és azt a sok értő visszajelzést, amit küldtem neki. Aztán meglepő őszinteséggel magáról kezdett beszélni, hogy mennyi nehézsége van a kiadóval, a csapnivaló marketingesükkel, és hogy neki írás mellett nincs ideje arra, hogy a közösségimédia-felületekkel is foglalkozzon. Sokáig kereste azt az embert, akivel azonos hullámhosszon van.

Nem értettem, mire céloz. Végül elnevette magát:

– Ugyanolyan szerény vagy, mint én. Rád gondoltam, te – ölelt magához. – Lenne kedved az oldalamat szerkeszteni? Természetesen nem ingyen – tette hozzá nyomatékosan.

Rendszeresen küldött képeket magáról, hogy ezeket osszam be, plusz persze az idézetek, a legfrissebb hírek a felolvasókörútról. Mindig mindent roppant kedvesen megköszönt. Azt is mondta, hogy pótolhatatlan része lettem az életének.

Megtanított arra is, hogyan kell még ügyesebben válaszolni a kommentekre.

– A törődés nem a nagy szavaktól, hanem a közvetlenségtől és a figyelemtől lesz hiteles. Ha azt akarjuk, hogy a követőink érezzék, nemcsak számok a kijelzőn, a válaszainknak tükrözniük kell, hogy valóban elolvastad, amit írtak. Használd a nevüket, kérdezz vissza, mert a törődés legerősebb jele a kíváncsiság. És kérlek, ne használj annyi emojit. Nem, nem, tök jó, hogy használod őket, kell is, csak kevesebb. Ettől kicsit olyan öreges. Szóval használd, de ne ess túlzásba.

– Értem, értem – mondtam, miközben szorgosan jegyzeteltem.

– És ha valaki hosszabb kommentet ír, ne általános választ adj. Emelj ki egy részletet abból, amit mondott. Például hogy annyira igaza van abban, amit a reggeli rutinról írt… én is pont ezt tapasztalom, ilyesmik, de érzed te ezt nagyon jól, én látom.

Sokszor ugyan fárasztó volt, de azt éreztem, nemcsak miatta teszem ezt, hanem mindazokért a nőkért, akikhez így talán nagyobb valószínűséggel jut el az üzenete. A férjem ugyan néha méltatlankodott, hogy miért kell nekem a vasárnapi ebédet megszakítanom, hogy októberben a karácsonyi ajándéksorsolásról beszéljünk, de nem figyeltem rá. Én sem panaszkodtam soha arra, hogy ő mennyit dolgozik. Már csak azért sem, mert tulajdonképp az ő fizetéséből éltünk. Mindig azt mondta, hogy otthon nagyobb hasznomat veszi a család, nem lenne jó, ha folyton kimerült lennék a sok melótól.

Olyan meleg február lett, hogy kár lett volna a házban rostokolni szombat délután. A nagyobbik lányom kapható is volt egy kis bringázásra a Rómain, sőt azt terveztük, ha jól bírjuk, átmegyünk Szentendrére lángosozni, de alighogy elindultunk a part mentén, egy kutya elém szaladt, én pedig akkorát estem az aszfaltos úton, hogy mindkét karom eltörött. Pontosabban az egyikben három kéztőcsont, a másikban pedig a singcsont. Az egyik ráadásul szilánkosra tört, három kis fémdarabbal rögzítették, de pár nap után kiengedtek a kórházból.

A fájdalomnál csak a kiszolgáltatottság volt rosszabb. Egy pohár vizet nem tudtam inni, csak akkor, ha valaki megitatott. Johannát a lányom tájékoztatta még a kórházi tartózkodásom alatt. Mivel Szegeden volt, nem tudott hozzám bejönni, de lefotózta a felolvasás után kapott csokrát, hogy ezt küldi nekem virtuálisan egy nagy, gyógyító ölelés kíséretében.

Pár nappal később aztán felhívott. A férjem kihangosította a telefont, és előzékenyen magunkra hagyott minket. Nem tartott sokáig a beszélgetés. Johanna mondta, hogy nagyon aggódik értem, hogy mikor tudok újra munkába állni, illetve még a végén nevetve hozzátette, hogy emojizni az orrunkkal is lehet, de persze csak viccel, mondta, most az a legfontosabb, hogy meggyógyuljak.

A fekvés borzasztó volt. Egy idő után mindenem fájt, ezért inkább fel-alá sétálgattam a lakásban. Majd megőrültem attól, hogy nem tudok elmosni egy poharat, vagy egy koszos zoknit felkapni, és a szennyesbe dobni. Gyűlöltem a tehetetlenségem. Hogy még WC-re se tudtam egyedül menni. A férjem törölte ki a fenekem, és nem győztem szabadkozni. Szerencsére a humora most is működött. Hol gondoskodó kispapaként kezelt, hol meg Sade márkiként. Jókat röhögtünk. Az evés, a mosakodás, a fogmosás ugyancsak nehéz volt, de abban a lányaim is tudtak segíteni. Hogy elviselhető legyen az egész, sok zenét hallgattam megint, de például Bonanzát egyáltalán nem bírtam újra hallgatni. A kisebbik lányom viszont sok új előadót is megmutatott, akiket ő hallgat.

Két nap múlva Johanna rám írt, már egyáltalán nem érdeklődött arról, hogy hogy vagyok. Csak az érdekelte, tudok-e akkor jövő hétfőtől újra posztokat kitenni vagy sem.

A bal kezem kisujja már mozgott, ezért hangüzenetben elmondtam neki, hogy igyekszem, de értse meg, mindkét kezem gipszben van, és ugyan már egyre kevésbé fáj a törés, de az orvos azt mondta, két hétig igyekezzek teljesen pihentetni a kezem.

– Akkor ez igen vagy nem? – írt vissza, féloldalnyi kérdőjellel.

Le akartam nyomni a mikrofont, de olyan szerencsétlenül nyúltam a mobilhoz, hogy az lecsúszott a komódról a földre. Nem akartam megint a lányokat zargatni, hogy segítsenek felvenni a telefont, és feloldani a billentyűzárat. Kimentem inkább hozzájuk, és néztem velük együtt egy új Percy Jacksont.

Másnap reggel aztán a férjem munkába indulás előtt megkérdezte, van-e valamire még szükségem. A liter víz szívószállal, a feldarabolt gyümölcs, keksz az asztalon. Megkértem, hogy hívja fel nekem Johannát. A szám nem volt kapcsolható. Rossz előérzetem támadt. Nagy nehezen felmentem az Insta-fiókomba, de amikor próbáltam belépni Johanna felületére, azt jelezte, hogy téves jelszót adok meg. A saját fiókomból is próbáltam megnézni Johanna oldalát, de semmi. Mikor délután hazajött a lányom, és elmondtam neki, hogy mi történt, ő is próbálkozott. Felment az Instájára, ő látta Johanna oldalát, és mutatta is a képet, ahogy mackónadrágban ül, törökülésben, a kezében egy csésze tea.

Drága Követőim! Digitális detoxon voltam az elmúlt napokban, kellett a csönd, a feltöltődés, hogy újra adni tudjak. Elkezdtem ugyanis írni az új könyvemet…

– Letiltott, anya.

Megdöbbentem. Nem akartam elhinni. A lányomnak le kellett tiltania, hogy elhiggyem, tényleg így néz ki, ha valaki letilt minket.

– Hülye kurva – mondta a férjem, miközben a meleg levest kanalazta a számba. – Nekem sosem volt szimpatikus.

Nem beszéltünk róla többet, de hosszú hónapokig gyötört a lelkifurdalás és a szégyen, hogy nem voltam elég jó, nem tettem meg minden tőlem telhetőt.

Egy év múlva – jó szokásához hűen – kijött Johanna új könyve, ezúttal az empátiáról. Megvettem, aztán este az ágyban sokáig forgattam a lexikon méretű könyvet, de nem voltam képes kinyitni. Eltelt néhány nap, mire olvasni kezdtem, de csak a második fejezetig jutottam el nagy nehezen. Odáig csak egyes szám első személyben örökítette meg magát az elbeszélő valami erős, eksztatikus felismerés közepén. Részletesen leírta az arcán csorgó könnyeket, a szenvedélyt, ahogy átadta magát az érzéseinek, a dühének, a felismerésnek, hogy most épp milyen pszichológiai jelenség játszódik le benne. Úgy beszélt, mintha nála jobban senki nem ismerné az érzéseket.

A bemutatóra egyáltalán nem akartam elmenni, de a barátnőm addig kérlelt, míg beadtam a derekam. Azt, hogy mi történt közöttünk Johannával, még mindig nem mertem elmesélni neki, annyira szégyelltem. Ezúttal egy budai alternatív színházban volt a műsor. Több száz ember gyűlt össze a büférészben. Johanna ott állt a pultnál, mosolyogva vette át a kávéját, és az elé tolt könyveket is kedélyesen szignózta.

Ezúttal nem felolvasott, hanem egy népszerű könyves bloggerrel beszélt arról, miért is az empátia lett az aktuális témája. Hogy miért mindennél erősebb az életében az a felismerés, hogy másokkal, de még inkább magunkkal empatizálva létezzünk. Közben egy népszerű DJ különböző háttérzenéket úsztatott a színész felolvasása alá.

A kétórás beszélgetés végén hosszan tartott a vastaps, Johanna mélyen meghajolt, majd visszatapsolt nekünk. Tökéletes színházi élmény volt.

Tartalom

Szépek, akár a kegyes hazugságok

Sóvirág

A legjobb barátom

Nocturne

A távolság ünnepe

Boldogító igen

A pillangó meglebbenti szárnyát

Túl sok fehér lap maradt üresen végül

Ki kell bírni

Túlélők

Befőzés

Hogy jobban halljalak

Anyácska, Isten meg a flakonok

Plazma

Jelenés

Maga miért nem szereti magát?

Igazi arcunk

Férjem, a színész

Elvonulás

Valentina listája

A láthatatlanná tevő köpeny

Magad ura

Én nem rendeltem semmit

Istenek karácsonya

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Bogdán Ágnes

Szerkesztette Tönkő Vera

Kézirat-előkészítő Lovass Gyöngyvér

Korrektor Pávay Andrea

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 633 406 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cormorant SC – SIL Open Font License

Montserrat – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License