Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2025 novum publishing gmbh

Rathausgasse 73, A-7311 Neckenmarkt

kiado@novumpublishing.hu

ISBN Könyv: 978-3-7116-0410-1

ISBN e-book: 978-3-7116-0411-8

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Előszó

Birszki Krisztina „Az elítélt” című könyve alapján

Richard még vadabb, Caroline még bájosabb…

Ez a könyv „Az elítélt” címmel már megjelent 2005-ben. Azóta több jelenettel és szereplővel bővült. A szerző Birszki Krisztina (Electra King).

A bosszú hajnala

A vége felé közeledik a könnyűzenei fesztivál utolsó fordulója és a dalverseny eredményhirdetése. A háromórás előadásból már csak a záróbeszéd van hátra. A nézők csendben figyelik a színpadon álló hölgyet, aki színpompás ruhájával, ragyogó hangjával elkápráztatja őket. Hosszú, barna haja hibátlan kontyba van rakva, csupán itt-ott omlik a vállára néhány rendezett lokni.

Caroline Johnson a legismertebb női konferansziék egyike Amerikában. Tiszta hangja, sugárzó tekintete és kiváló fellépése hamar a nézők kedvencévé tette. A rendezők bármilyen műfajú előadáshoz szívesen szerződtetik. Tehetségét a szakmában elismerik, és a társai szeretnek vele dolgozni.

A zenekar tagjai csendben figyelnek. Az operatőrök két oldalról veszik Caroline-t. Élő adásban vannak, de a hölgy arcán lámpaláznak nyoma sincs.

– Megszámlálva a pontokat megszületett az az eredmény, ami hűen tükrözi, ki volt a legjobb az idei versenyen. Köszönöm a szakavatott zsűri munkáját! Ezzel véget ért a könnyűzenei fesztivál harmadik, egyben befejező fordulója. Gratulálunk a nyerteseknek, és további munkájukhoz sok sikert kívánunk. A fesztivál keretében megrendezésre kerül egy gálaest június huszadikán ugyanitt, melyre mindenkit szeretettel várunk. Most pedig kérem a színpadra a dalverseny győztesét, hiszen a mai esténk varázslója, királya volt… hölgyeim és uraim, fogadják nagy szeretettel Steve Jonest!

Ekkor felcsendül a zene, és Caroline helyet cserél a színpadon az énekessel. A közönség tapssal örvendezteti őket. Caroline útközben kifelé egy pillantást vet az operatőrre, hogy megtudja, milyen volt, mire az kihajol a kamera mögül és csak a kezével int, hogy „minden rendben”.

A rendező odafut hozzá a színfalak mögött, és nagy szenvedéllyel dicséri.

– Szenzációs voltál, szívem! – mondja „áhítattal”, és már rohan is tovább, hiszen neki még nagyon sok a dolga. Hallani lehet, ahogy a zenekar Steve slágerének dallamát játssza. Élő adásban vannak.

Caroline-nak több kollégája is gratulál a színfalak mögött.

– Jó voltál!

– Te voltál a legjobb, Carol!

– Nélkületek nem ment volna, fiúk! – válaszol vidáman a lány, és kikapja a szoros klipszeket a füléből. Többször már nem megy ki a színpadra, hogy a nézők a szám végén kedvencüket ünnepelhessék. A nagy sikerre való tekintettel a műsor zárásaképpen valószínűleg állva tapsolják majd.

– Caroline egy zseni! – jegyzi meg gúnyosan egy idős nő, aki szintén konferanszié, és egykor ő volt a legjobb.

– Lulu, te irigykedsz! – mondják körülötte. – Neked így is sok munkád van, és még mindig te vagy a legjobb, nem ő.

Ebben lehet valami, ugyanis a kritikus időpontban egyedül ő vállalja el, hogy beugrik helyette, senki más.

– Nem kell a könyöradomány! – pöffeszkedik az öreg hölgy, miközben a fiatal művésznőt mustrálja. – Ma már mindenhová őt hívják! Annyit keres, mint amennyit én most… pedig nekem sok könyörtelen év van a hátam mögött!

– Miért haragszol rá ennyire?

– Mert a béremből vettek el miatta!

– Fogadni mernék, hogy annak idején te is kiütöttél valakit a ringből!

A nő komiszul elvigyorodik.

– Mi tagadás… – legyint egy „csacska” mozdulattal. – Szegény Joan Ross…

A statiszták tovább folytatják a beszélgetést Luluval, miközben Caroline az öltözőjébe megy.

Robert Danson öltönyben ül az egyik belvárosi bérház konyhájában egy pirítós és egy kávé mellett, és a napilapot böngészi. A munkája megköveteli, hogy naprakész legyen az aktuális hírekből, ezért még reggelizés közben sem veszteget el, egyetlen percet sem.

A széken keresztbe tett lábbal, hátra dőlve, látszólag kényelmesen, de valójában izgatottan és információéhesen böngészi a „The Wall Street Journalt”, miközben a kávé rendre kihűl, ahogy szokott.

Robert egy kisebb brókercég igazgatója NewYork szívében, de korántsem olyan tehetséges és sikeres, mint egykor az apja volt. Kemény munka manapság talpon maradni a NewYork-i üzleti életben. Rengeteg a vetélytárs, és mindenki pénzt akar… sok pénzt.

Robert is mindig többre vágyott. Az apja cége sokkal hatalmasabb és tekintélyesebb volt az övénél. Hogy miért nem ruházta rá át? Ez egy jó kérdés. Mert nem volt mit. A cég ugyanis egy napon teljesen tönkrement.

A fiatalember hiába rámenős és erőszakos, nem mindenki vevő erre még NewYorkban sem. Rámenősnek is okosan kell lenni, és Robert megmaradt keserű és becsvágyó középosztálybelinek…

Az asztalon a napilapok mellett néhány aktuális magazin is megtalálható. A férfi egyszer csak szétoldja a lábait, és felül. Az arcáról olvasva felkavaró hírekre bukkant.

Ez nem hír, csupán odatévedt a tekintete az egyik magazin címoldalára, mely az asztalon hevert a többivel.

Caroline Johnson? David Johnson lánya?

Eldobja a gazdasági híreket, és felveszi a magazint. Ez meg hogy kerül ide? Hát nem mondták neki, hogy kerülje a házunk táját? Nem tűröm el, hogy itt legyen!

– Jótékonysági est az éhező gyerekek megsegítésére – olvassa hangosan, és a hír egyre jobban feldühíti. Mi a francot keres itt ez a nő? Majd én meggyőzöm róla, hogy menjen el, ha jót akar!

Eldobja az újságot, és feláll. A kávé és a pirítós ott marad, és Robert zaklatott állapotban indul munkába.

A hír később sem hagyja nyugodni, és a jótékonysági est napján még mindig azt tervezi, hogy elmegy és beszél Caroline Johnsonnal. Az estre magával hívja barátját, Henry Low-t, akivel együtt nőttek fel Queenben, és akivel a szoros barátság felnőtt korukig megmaradt.

Henry még nála is zűrösebb életet él és tiltott szerekkel való üzletelésből tartja fenn magát, de sokszor küzd még nála is nagyobb anyagi gondokkal…

Danson csokornyakkendőt visel az öltönyéhez, és még a szokásosnál is elegánsabb. Unottan dől a falhoz, és a barátját várja.

– Szánalmasan nézel ki. Remélem, beengednek.

Henrynek nem erőssége az elegancia, és már a nyakkendőkötéssel is meggyűlik a baja.

– Hová megyünk? – kérdezi ügyetlenkedés közben.

Robert vállat von.

– Jótékonysági estre… az éhező gyerekekért.

Henry kezében megáll az anyag.

– Megőrültél? Ha jó útra akarsz térni, kösz, de engem hagyj ki belőle!

– Mindjárt megmagyarázom.

– És ezért kellett így kiöltözködnöm?

– Nem. Azért, mert másképp nem engednek be. Bár lehet, hogy téged így se.

– Mit akarsz te felajánlani az éhező gyerekeknek? Millió alatt szóba sem állnak veled! Nem is tudtam, hogy ilyen jól megy az üzlet mostanában! És én még azt hittem, hogy valami jó nő után megyünk!

– Ne aggódj, meglesz a nő is! Szervezek neked egy jó bulit ma estére. Nemcsak meghúzzuk, meg is leckéztetjük! – gúnyolódik Robert. – Azt is megbánja, hogy valaha megszületett!

– Kiről beszélsz?

– De előbb… – és ekkor felemeli a mutatóujját – elmegyünk a City Bárba, és iszunk valamit.

– Gondolod, hogy a partin nem lesz ital?

– Az pisiseknek való. Menj haza… és hozz valami jó anyagot! Kicsit betépünk előtte… hogy tökéletes legyen a mai este.

– Na, most már beszélsz, haver – ezzel összeütik a tenyerüket. – A Cityben csípjük fel a nőket is?

– Csak egy nőről van szó.

– Az kevés lesz. Rám nem gondoltál?

– Várd ki a végét. Ismered Caroline Johnsont?

– A konferansziét? Persze. Épp most volt az újságban. Ő is ott lesz.

Henry ekkor gyanút fog.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy…

– De igen.

– Mi közöd neked Caroline Johnsonhoz? Gondolhattam volna, hogy elment az eszed. Az egy befutott nő. Nem hinném, hogy az esetei lennénk.

Robert metsző tekintettel néz rá.

– Csak a magad nevében beszélj.

– Ne haragudj, tesó, én szeretlek… de az a nő… – csóválja a fejét – állandóan a tévében van. Van annak pasija száz…

– Éppen ezért… kettővel több vagy kevesebb… nem gondolod?

Henry még mindig hitetlenkedik.

– Nem azt mondtam, hogy kurva, hanem épp ellenkezőleg… azt, hogy válogatós.

– Nem adunk neki esélyt rá, hogy válogathasson.

– Nem tudom, Robert… nekem ez nem tetszik. Caroline Johnson szóba sem állna velünk.

– Mondtam, hogy csak a magad nevében beszélj! – mordul rá Robert.

– Nem szeretném, ha erőszakoskodnál.

– Ezt csak bízd rám.

– És ezért akarsz felajánlani? Ennél olcsóbb nőt is szerezhetnénk ma estére.

– Nem értesz te semmit. Na, gyerünk már! Kész vagy?

Henry tátott szájjal követi a barátját. Valóban nem ért semmit.

A helyszínen nem kis feltűnést keltenek, amikor megállnak az autójukkal a bejárat előtt. A többi vendég limuzinnal és sofőrrel érkezett, amik rögtön tovább is gördültek.

Robert kiszáll az autójából, és átadja a kulcsot a parkolófiúnak.

– Most meg mit bámulsz? Jó évjárat volt. Nehezen válok meg tőle.

Henry megkerüli az autót.

– Na, mehetünk? – és figyelmen kívül hagyva az ámuló tekinteteket, felmennek a Royal Palotaközpont lépcsőjén.

A terem zsúfolásig telt a jólöltözött vendégekkel. Caroline Johnson már a bálteremben van, és remekül érzi magát.

Ez egy nagyszabású rendezvény. Sokan itt vannak még Los Angelesből is, akik korábban a kollégái voltak. A lány éppen társaságot keres magának, amikor valaki átöleli őt hátulról.

– Hello, Caroline. Gyönyörű vagy.

– Charlie, de örülök, hogy látlak! Nem is tudtam, hogy te is itt leszel.

– Csakis miattad. Láttam a fotódat az újságban.

– Na persze, azt mindenki tudhatja, hogy én itt vagyok. Fred erőszakoskodott, hogy a címlapra akar tenni.

– Az újságírók már csak ilyenek… de Fred ezúttal jól döntött. Jól mutatsz a címlapon.

– Ez igazán kedves tőled – mosolyog a lány.

– Szeretném, ha egyszer már többre értékelnéd a kezdeményezéseimet… – Caroline hallgat – de tudom, hogy még függetlenségre vágysz – fejezi be megértőn a férfi.

– Így van. Bár… nem vagyok teljesen független. Eddie szülei nagyon közel álltak hozzám, és senki nem volt, aki örökbe fogadhatta volna. Nem akartam, hogy idegenekhez kerüljön.

– Ne haragudj, hogy eszedbe juttattam ezt a szomorú eseményt.

– Semmi baj. Enélkül is sokat gondolok rájuk. Mi lett volna, ha akkor nem indulnak el? Akkor még ma is élnének, és Eddie-t nem én nevelném. Eli félt az utazástól.

Charlie ekkor bizalmasan néz a szemébe.

– Caroline, szeretném, ha tudnád, hogy számomra nem volna akadály a kisfiú.

A lány hálásan néz rá.

– Köszönöm. Meggondolom.

Ekkor valaki a férfi nevét kiáltja a tömegből.

– Megbocsátasz egy percre?

– Persze, menj csak.

A fiatalember távozik, de Caroline nem marad sokáig egyedül. Egy másik férfi csatlakozik hozzá, akivel jelenleg együtt dolgoznak a stúdióban.

– Hello, Caroline. Hogy vagy?

– Köszönöm, jól.

– Mikor jössz hozzám feleségül?

– A kérdés nem aktuális.

– Miért? Csak nem igent mondtál az imént Charlie-nak? Az egy léhűtő alak. Én mondom neked. – csóválja a fejét.

Caroline nevet rajta, hiszen tudja, hogy Tom és Charlie barátok.

– Nem mondtam igent, csak… még független szeretnék maradni.

– Eddie-nek apa kell, erre nem is gondolsz?

– Eddie semmiben sem szenved hiányt.

– Az apját azért nem pótolhatod.

– Az anyját sem… de mindent elkövetek, hogy jó nevelője legyek.

– Nem kellene ilyen tragikusan felfognod.

– Lehet, de egy tragédia mindenkit érzékenyen érint… még akkor is, ha az élet megy tovább.

– Miért nem hoztad el ide magaddal?

– Eddie ilyenkor már alszik. A bébiszitter fél tizenkettőig vigyáz rá. Addig hazaérek.

– A házassági ajánlatom azért még áll. Ha meggondolnád magad, szólj.

– Rendben.

A férfi Caroline-ra kacsint, majd ital után néz magának.

Robert és Henry a bejáratnál várakoznak. Az üzletember lehet, hogy kevesebb feltűnést keltett volna, ha egyedül jön, de ők már csak ilyenek: gyerekkoruk óta szétválaszthatatlanok. Sok közös van bennük; egyikük sem vitte sokra.

A vendégeket fogadó férfinak azonnal feltűnik Henry olcsó öltönye, és feltartóztatja őket az ajtóban.

– Megtudhatnám, kit keresnek az urak?

Robert a válla fölött ránéz.

– Hozzám szólt? Mi nem keresünk senkit. Arcátlanság! Hivatalosak vagyunk az estre.

– Akkor láthatnám a meghívójukat?

– Ja, azt otthon felejtettem.

Az ajtónálló úr a biztonsági őrök felé pillant.

– Tudja… – Robert ekkor közelebb hajol hozzá, és a fülébe suttog: – A barátnőmtől jövök. De ne mondja el senkinek – kacsint rá. – Még az asszony fülébe jut.

A házigazda továbbra is feltartóztatja őket.

– Mi az, most nem fog beengedni? – kérdezi Robert, és felemeli a hangját.

Az emberek tekintete egy-egy pillanatra rájuk téved.

Az ajtónálló láthatóan kényelmetlenül érzi magát a bőrében, és megköszörüli a torkát.

– Megkérhetném az urakat, hogy távozzanak… és ne állják el az utat a többi vendég elől…

– Én is vendég vagyok.

Erre a hangra már többen odafigyelnek.

–… akik rendelkeznek meghívóval – fejezi be a férfi.

A biztonsági őr elindul feléjük, de Fogarty diszkréten felemeli a kezét, hogy nem kell közbeavatkozni, inkább elintézi csendben. Senkinek nem hiányzik a botrány. Különben is, ha nem tudja elintézni, az azt jelenti, hogy kudarcot vallott és legközelebb nem kapja meg ezt a posztot. Számára nagyon fontos, hogy itt, most ne süljön fel.

– Gyere, menjünk vissza a Citybe – szól Henry, amikor látja, hogy a barátja nem jut dűlőre a „vőféllyel”. Kínosan elegáns az a fekete frakk, ő ilyet még csak esküvőkön látott.

– Nem.

– Uram. Meghívó nélkül nem engedhetem be magukat. Talán, ha elhoznák a meghívójukat… a műsor csak később kezdődik. Magam gondoskodom autóról, ha elment a sofőrjük.

– Mondom, hogy nem. Maga nagyothall? Nem kellene ilyen munkát vállalnia. – sértegeti az urat. – Most megyek be, és punktum.

Robertnek nevetnie kell, hogy a férfi milyen kínosan érzi magát a bőrében. Ekkor még nagyobb hangot ad a jelenlétének. Elképesztően cinikus jellem. Az előkelő vendégek az ajtóban tömörülnek, és nem jutnak beljebb miattuk. Kezd feltorlódni a sor. A biztonsági őr izgatottan nézi őket, de Fogarty egyelőre még hajthatatlan.

– A Metropoltól jöttünk. A cégünk meglehetősen nagy összeget ajánlott fel az éhező gyerekeknek. Van ezzel valami problémája? Mi képviseljük a céget. Hívja fel a személyi titkáromat, azután pedig máris elkezdheti böngészni az álláshirdetéseket. Ha ezek után még szóba állnak magával valahol. A hallókészüléket ne hagyja otthon – alázza őt fennhangon. – Micsoda arcátlanság! Garantálom, hogy már ma este nem kell itt izzadnia.

A férfi elbizonytalanodik. Láthatóan még mindig kételkedik Robert szavában, de hezitálni kezd, nem tudja, mitévő legyen. Mi van, ha igazat mond? Ezek a gazdagok olyan különcök és kiszámíthatatlanok. Nem szeretné, ha tönkretennék jó hírű múltját.

– Kérem, ne haragudjanak. Én csak a munkámat végzem. Látnom kell a meghívójukat.

– Nem értem. Hívja fel a titkáromat, addig itt várok.

– Igazán nincs rá szükség.

– Majd elmondom, hogy itt hogy bántak velünk.

Az ajtónálló úr közel harminc éve dolgozik már a szakmában és jó néhány nagyszabású rendezvény van a háta mögött, ezáltal jó hírnévnek örvend, és nem meri megkockáztatni.

– Erre semmi szükség. Fáradjanak beljebb, és kérem, ne haragudjanak.

Robert arcán diadalittas mosoly jelenik meg.

– Jó döntés, öreg – mondja, és vállon veregeti őt.

Fogarty megbotránkozva nézi őket.

– Különben, ez a legújabb – mutat Henry öltönyére. – Háromezer dollárjába került. Jobb, ha lépést tart a divattal, öreg, különben a következő partira senkit nem enged be.

– Ahogy óhajtja, uram.

Mr. Fogarty összeráncolja a szemöldökét Henry elnyűtt öltönye láttán, és elfintorodik. Azt hittem, tucatáru.

Robert és Henry elvegyülnek a tömegben.

– Nincs meghívód sem? – kérdezi Henry.

– Honnan lenne? Ha felajánlok nekik hárommilliót, meghívtak volna. Egy nagy szart. Hogy az uzsorások még egy jachttal növeljék a kollekciójukat? Nem látnak ebből a kölykök lószart se.

– Arcátlanság? – nevet Henry.

– Ja… a szava járásuk. Ők beszélnek így, nem én, te hülye.

– De mennyi esélye volt annak, hogy így bejutunk?

– Száz százalék. Henry, ezek az ajtónállók túl hülyék ahhoz, hogy megjegyezzék az összes adományozó cég nevét. Ezért állnak az ajtóban, és nem beljebb. Na, keresd a nőt.

James Fogartyt később nem hagyja nyugodni az incidens, és amint adódik egy szabad perce, magához inti az asszisztensét, akinek ott van a meghívottak listája a kezében.

– Daniel, utánanéznél nekem, hogy felajánlott-e valamit a Metropol?

A fiú fellapozza a jegyzeteit, és sebesen végigböngészi a névsort. A toll hegye egyszer csak megáll egy ponton.

– Igen. Elég nagy összegről van szó, uram.

– És képviseltetik magukat?

– Igen. Ketten vannak itt. Valami baj van, Mr. Fogarty?

– Nem, csak… nem volt itt a meghívójuk, és…

– Másfél millió dollárért, azt hiszem, eltekinthetünk ettől az apróságtól.

– Igazad van, fiam… köszönöm.

Bár még mindig nem nyugszik bele, ennél többet most nem tehet. Az ajtóban gyűlnek az emberek, és temérdek teendője miatt felhagy a nyomozással. Folyamatosan érkeznek az új vendégek, és félő, hogy előbb-utóbb valaki elégedetlen lesz.

– Csak ennyit akartam – mondja kurtán, és visszamegy a bejárathoz.

A rendezvényen helyet kapott egy korlátozott létszámú takarítóbrigád is, akik az est ideje alatt rendszeresen frissítik az illemhelyeket és ürítik a szemeteseket.

Robert belebotlik az egyik takarítóba, és amikor meglátja, hogy uniformist visel, porig alázza.

– Nézzen már a lába elé! Mi a francot keres itt ilyen söpredék? Tűnjön el az utamból!

– Bocsásson meg, uram.

– Ötszáz dollárra úgy néz, mint aki megütötte a főnyereményt – morogja az orra alatt, és beljebb mennek.

– Hagyd már, nem ő tehet róla, hogy ilyen munkát végez – csitítja őt Henry.

– Már hogyne tehetne róla? Szánalmas, senkiházi, alja népség…

Caroline egyedül neveli kétéves, örökbefogadott kisfiát, akinek a szülei meghaltak egy chilei repülőszerencsétlenségben. Mivel a fiataloknak nem voltak hozzátartozói az Államokban, hamar megkapta a kisfiú felügyeleti jogát.

Eddie édesanyja valamikor egy árva latin-amerikai kislány volt az utcájukból, akivel Caroline annak idején sokat játszott, apja pedig egy ír vendégmunkás, aki csak ideiglenesen tartózkodott az országban. A fiatalok egymásba szerettek, és kisfiuk született. Caroline imádta barátnője kisfiát attól a pillanattól, hogy megszületett.

Amikor megtörtént a tragédia, rendkívül nehezen emésztette. Bár a kisfiú külföldi szülőktől származott, amerikai állampolgárnak született, és Caroline mindent megtett azért, hogy ne maradjon árván.

Egy éve fogadta örökbe, amikor maga is épphogy nagykorúvá vált. Tizenkilenc évesen vállalkozott a komoly felelősségre, mely egy életen át leköti majd, és egy percre sem bánta meg. Eddig szinte csak a munkájának élt, amit édesapja közbenjárásával már kamaszkorában elkezdhetett…

Mikor éppen nem néz a lába elé, véletlenül nekimegy egy magas, jóképű férfinak, aki kiönti miatta az italát.

– Pardon.

– Szóra sem érdemes – fordul meg szánakozó mosollyal az úr, és leveregeti a kabátjáról a pezsgőt. Caroline csak ekkor látja meg, hogy milyen jóképű és vonzó a férfi.

– Várjon csak, hadd segítsek!

– Nem kell, köszönöm. Megvagyok – emeli fel elutasítón a kezét. Kiveszi a díszzsebkendőt a zakója zsebéből, és letörli magát.

– Borzasztóan sajnálom.

– Hát még én. Maga mindig úgy megy, mint egy tank?

– Csak ha el akarok jutni valahová.

– És most éppen hová igyekszik?

– Most… – vonja meg a vállát – sehová. Ez kivételes eset volt – mondja a lány, és pimaszul rámosolyog. Titkon abban reménykedik, hogy sikerül még tovább is szóval tartania.

Gyönyörű lány– állapítja meg az idegen. A mosolya megbabonázza az embert.

– Akkor most kivételesen megbocsátok, de kérem, a többiekre jobban vigyázzon. Jó szórakozást, kisasszony.

– Magának is – mondja csalódottan a lány. Elbúcsúzott. Ravaszul utánapillant, és arra gondol, hogy vele szívesen csevegett volna még, de a férfi oldalán hamarosan megjelenik egy hölgy, és belé karol. Ekkor feladja a lelkesedést.

Ilyen az én formám. Akihez a szívem húzna, az már másnak a társa…

Caroline mélyvörös selyemruhát visel, mely hátul a derekáig nyitott, szabadon hagyva selymes bőrét. A fodrász hosszú, barna hajából igazi különlegességet varázsolt kizárólag erre az estére. Nádszál vékony alakja kisejlik a ruha alól, és vonzza a férfitekinteteket. Bájos arca és fénylő kék szemei ragyogóvá teszik egész lényét.

Caroline nem hivalkodó. Feltűnőbb ruhaköltemények és frizurák vannak az esten, mint az övé, de a maga egyszerűségével gyönyörű, és még így is feltűnő jelenség.

Robert és Henry észreveszik őt a távolból.

– Nem rossz, mi? Nemsokára elintézem.

– Miért kell neked pont ez a nő?

– Az apja tönkretette az én apámat.

– Rajta már nincs mit tönkretenni… már megbocsáss.

– Ez még évekkel ezelőtt történt. Mi is gazdagok voltunk, és apa miattuk veszítette el a cégét.

– Nem is tudtam, hogy ilyen szoros kapcsolatban álltok egymással.

– Az én apám volt az egyik legnagyobb NewYork-i vállalat elnöke, nem emlékszel? A kezében számos alvállalat és szerelőgyár irányításával.

– De igen. De az még kissrác korunkban volt.

– Az ő apja tette tönkre. – mutat Caroline felé. – Pedig előtte jóban voltak apámmal. Johnson meggyalázta a barátság fogalmát.

Henry Caroline felé biccent a fejével.

– De biztos, hogy ez az a Johnson?

– Persze. Ő a lánya. Emlékszem rá.

– És tud erről az egészről?

– Lehet, hogy nem. Ő még kicsi volt.

– Akkor mi a francot akarsz tőle? Menjünk vissza a bárba inni.

– Nem. Ideje, hogy megtudja, mit művelt az apja.

– Minek? Ennyi év után? Arról nem is beszélve, hogy a közelébe sem tudsz férkőzni.

– Te ezt nem érted, Henry. Nekem nagyon fáj, amit az apja velünk tett, de rajta már nem tudok bosszút állni. Ez a lány nem itt élt mostanáig, hanem Los Angelesben. Még bele is nyugodtam volna, de megint itt van, és felhánytorgatja számomra a múltat. Sebeket tép a jelenléte, érted? Megint itthon van. Utána kérdezősködtem.

– Robert, menjünk haza! Hagyd békén a lányt! Lehet, hogy semmiben nem hasonlít az apjára.

A férfi ránéz.

– Az ki van zárva. Az ő vére. Ugyanolyan.

– Egyáltalán nem biztos. – aztán a lányra mutat. – És egy percre sem hagyják egyedül. Itt akarsz te balhézni? Jó, hogy nem a kamerák előtt, akkor mehetnénk élő adásban is.

Megpróbálja magával húzni a barátját, de Robert kirántja magát a kezéből.

– Hagyj! – majd udvariatlanul leint egy pincért, és újfent megszólal belőle a kisebbrendűségi érzés.

– Mi az, nem látja, hogy itt vagyunk? Mi is kérünk abból a szarból.

– Elnézést, uram. – A pincér meglepetten áll, amíg levesznek egy-egy pohár pezsgőt a tálcájáról.

– Máskor elő ne forduljon, vagy nagy botrányt csapok.

– Szolgálatára, uram.

Robert haragszik a burzsoáziára, mert ő maga régóta nem tartozik ebbe a rétegbe, és ezért mélységesen megveti az összejövetelt rendezőivel együtt.

Henry keresztülnéz a poháron.

– Milyenfajta bor ez?

Danson unottan fordul hozzá.

– A borospohár hasas, és nem töltenek bele még ennyit sem. Vacsorákhoz szervírozzák, nem rendezvényeken. Hacsak nem az a specialitásuk. A pezsgős vékonyabb, kecsesebb pohár… pont olyan, mint ez.

Henry bárgyú pillantással néz körül, mintha ezt a kérdést fel sem tette volna.

– Az én családom is gazdag volt – meséli Robert –, de Johnson tönkretette az életünket. Anya belehalt. Caroline-nak meg kell tudnia az igazságot.

– Micsoda tragédia! – sopánkodik Henry. – De ez a lány nem tehet semmiről.

– Úgy érzem, üldöz a balszerencse. – A férfi belekortyol az italba. – Jobb lett volna, ha már sohasem hallok róluk. Gyűlölöm őket. Csak apámra nézek, és minden eszembe jut… – majd hozzáteszi: – De Johnsont is utolérte a végzet. Nemrég meghalt valami undorító betegségben. Az anyja meg nem sok vizet zavar. Az biztosan hülye mindenhez. Sohasem hallatott magáról. Kényelmesen „nyomorog” az öreg pénzéből, és titokban a gyászt ünnepli. Haszonleső „víg özvegy” – fintorodik el.

A pincér a konyhában összefut a társaival, és szóvá teszi a két különös vendéget. Előbb-utóbb mindenki furcsállni kezdi Dansonék viselkedését.

– Nézzétek azt a két fickót a svédasztalnál.

– Mi van velük?

– Szerintetek nem furcsa?

– Egy kicsit undorító, de ez van.

– Nem arról beszélek, ahogy eszik. Az a kettő nem tartozik az elithez.

A fiúk visszanéznek rájuk.

– Meghívójuk van. Azt csinálnak, amit akarnak. Gyerünk, különben baj lesz, ha elfogy az ital.

A pincérek szétoszlanak, és feltöltik a tálcáikat pezsgőkkel.

– Robert, menjünk inni… valami igazit – és ekkor a pohárra néz –, ez tényleg nagyon szar.

– 2003-as száraz francia Dom Pérignon. A rendkívüli időjárásnak köszönhetően csak abban az évben lett ilyen, ezért a világ legelőkelőbb pezsgői között tartják számon, de nem számítottam rá, hogy felismered.

– Ez? – Henry idétlenül néz a pohárra. –Te is azt mondtad rá, hogy szar.

– Ez itt csak rongyrázás. Ezek azt sem tudják, mit isznak – és undorodva néz körül. – A pincéreknek fogalmuk sincs, hogy több ezer dollárt tartanak a tálcáikon. Ez undorító.

Robert kortyol, és körülnéz.

– A szervezők… akiknek nem jut az egészből semmi, ők tudják, mert nekik felkészültnek kell lenni, hogyha ezek közül valamelyik mégis tud valamit és elfingja magát – mutat a vendégsorra –, akkor ne valljanak szégyent, és legközelebb is ők kapják a megbízást.

– Nehogy sajnáld őket! Egy ilyen rendezvényen nem keveset kaszálnak.

– Biztos, hogy egyik sem iszik Dom Pérignont, szögezzük le.

Henry hajlamos rá, hogy elfelejtse, Robert előkelő családból származik, és tízéves koráig ő is aranyvillával evett. Innen az a mérhetetlen gyűlölet a szívében azok iránt, akik megfosztották tőle.

– Kapunk nőket az utcán is. Cicababákat.

– Kurvákra gondolsz? Azt hiszed, nem ismerem őket? Ha el akarsz kapni valami nyavalyát, arra jók. Vagy élvezheted velük az áfonya ízű óvszert. Csupaszon fogom csinálni ezzel a kurvával – biccent Caroline felé.

– Abból baj lesz.

– Ne félj, nem akarja ez az én gyerekemet… de még az is lehet, hogy megtartjuk – nevet betegesen. – Én is lehetnék gazdag és híres. Könnyű más kárán a címlapon vigyorogni. Nekem keményen meg kellett küzdenem mindenért, amim van. Nem úgy, mint neki.

– Arról a pár értéktelen részvényről beszélsz, amit más kidobott a kukába?

– Azok a részvények sokat fognak érni, csak idő kérdése. Ehhez kifinomult érzék kell, nem olyan, mint a tied… és különben is, kettőnk közül még mindig én vittem többre.

– Igen. Azért vagyunk itt ma este, mert olyan sokra vitted és nem a múltban élsz.

– Csak maradj itt, és okulj!

Robert elindul Caroline felé.

Henry jóslata azonban hamarosan beigazolódik. Egy jó darabig valóban nem tud a közelébe férkőzni, és kénytelen beérni annyival, hogy követi.

Caroline-t egy percre sem hagyják egyedül a barátai, s mivel Robert úgy akar beszélni vele, hogy mások ne hallják, meg kell várnia, amíg egyedül marad. Így aztán követi őt mindenhová, de közben megtartja vele a tisztes távolságot.

Én nem bocsátok meg soha. Nem leszek olyan megalkuvó, mint az apám, aki egy kopott fotelben ül naphosszat és a tévét bámulja, mert tönkretették az életét… – gondolja, közben Caroline-t vizslatja a tekintetével. Hát nem volt neki elég Los Angeles? Itt kell pofátlankodnia az újság elején? – bosszankodik magában.

Kortyol a pezsgőből, és élvezi a drága ital ízét. Keresztülnéz a poháron, hogy lássa az árnyalatát. Sohasem adnék érte annyit. Már ezért is megérte bejönni.

A pódiumról hallatszik az ünnepi beszéd. Az emberek tapsolnak, és élvezik az est emelkedett hangulatát. Caroline-nak feltűnik, hogy valaki állandóan a nyomában van, és idegesen pillant rá. Kortyol egyet az italból, majd folytatja a beszélgetést. Észrevette, hogy Robert egy ideje mindenhová követi őt.

Ismerjük egymást valahonnan? Akkor miért nem jön ide hozzám? Olyan idegesítő, hogy csak követ és bámul.

Néha már alig tud odafigyelni a társaságára. Folyton visszakanyarodnak a gondolatai a férfihoz. Lehet, hogy csak autogramot akar, de ez akkor is nagyon bosszantó – gondolja, és eldönti, végére jár a dolognak. Úgy intézi, hogy egyedül maradjon, hogy kiderüljön végre, mit akar az idegen.

Elindul a tömegben, és figyeli, hogy követi-e. Amikor Robert már elég közel van hozzá, megfordul és megszólítja:

– Elárulná, miért követ?

Danson meglepődik, és az első pillanatban nem tud megszólalni, csak nézi a lányt. Annyira igéző Caroline tekintete, hogy egy másodpercre rabul ejti még őt is.

– Árulja el, hogy mit akar, vagy hagyjon békén.

– Ismeri James Dansont?

– Nem. Sohasem hallottam róla.

– Én a fia vagyok.

Caroline ekkor kénytelen nevetni.

– Épp most mondtam, hogy őt sem ismerem.

Robert arcán lángol a gyűlölet. Érzékenyen érinti, hogy kinevette őt.

– Hagyja el a várost, amíg megteheti!

– Miért?

– Nem tűröm el, hogy itt legyen.

– Nem tűri? Na és, ki maga? – gúnyolódik vele Caroline.

– Higgye el, jobban teszi, ha most hallgat rám.

– Mi az, NewYork nem elég tágas kettőnknek? Egyáltalán ki maga, és hogy jutott be ide? – kérdezi Caroline, és végignéz az öltönyén. – Mindjárt szólok a biztonságiaknak.

– A maga családja évekkel ezelőtt tönkretette az enyémet.

– Micsoda? Ezt kikérem magamnak. Az én családom nem tett tönkre senkit. Tudja, tisztességes emberek.

– Tűnjön el a városból, amíg szépen mondom! Nem tűröm el, hogy itt legyen – mondja a szemébe, és mély gyűlöletet sejtet a pillantása. Caroline nem érti, mi szülte a férfiban ezt az érzést.

– Csak nem képzeli, hogy maga fogja megmondani nekem, hogy mit csináljak? – kérdezi az elkényeztetett lány, aki egyáltalán nem ilyen beszédhez szokott. Robert továbbra is fenyegetően néz rá.

– Takarodjon el, vagy nagyon megbánja!

– Maga megőrült. Eszem ágában sincs elmenni, csak most érkeztem.

– Ne mondja, hogy én nem szóltam. Addig nem nyugszom, amíg tönkre nem teszem magát, és sírva könyörög, hogy elmehessen innen.

A lányban egy kis időre meghűl a vér.

– Ki maga, és mit akar tőlem? Itt van dolgom a városban. Ígérem, nem fogom zavarni – mondja egyszerre kétségbeesetten és cinikusan. Ekkor valaki a nevét kiáltja a tömegből: – Caroline!

– Maga megőrült.

Még egy utolsó, megsemmisítő pillantást vet Robertre, és távozik.

Biztos lehetsz benne, aranyoskám, hogy még találkozunk – vélekedik a férfi. Johnson… és nagyképű. Majd meglátjuk, ki őrül meg előbb.

Caroline-t nagyon felkavarja, ami történt, és útközben hitetlenkedve csóválja a fejét. Méghogy tűnjek el? Ez az ember nem normális.

A nevének és a karrierjének köszönhetően még soha senki nem viselkedett vele így az életében, ezért nagyon meglepte őt, ami történt.

Már csak ez hiányzott,hogy veszélyben legyünk NewYorkban Eddie-vel. Ki ez az őrült, és mit akar tőlem? Los Angeles a gengszterek világa és nem bántott senki, egy ujjal sem.

Caroline barátja észreveszi, hogy a lányt feldúlta valami.

– Mi történt, drágám?

Erre felocsúdik a gondolataiból.

– Jaj, nem… semmi – válaszolja, és mosolyt erőltet az arcára.

A barátai az erkélyre invitálják, de még útközben sem tudja kiverni a fejéből a férfit és önkéntelenül is hátranéz.

Mi köze lehet ennek az embernek a családomhoz, mikor életemben még sohasem láttam? Van valami alapja annak, amit mondott? Szeretném azt hinni, hogy nincs, és ez a férfi csak egy őrült, aki az újságban látta a fotómat először, de tudom, hogy apa kemény üzletember hírében állt…

Ekkor kizökkentik őt a gondolataiból.

– Gyere, olyan jól szórakozunk.

– Hová visztek? – vonakodik rosszkedvűen. – Hallani akarom a műsort.

– Ugyan már, Caroline! Minden évben ugyanazt mondják, te még nem unod?

– Nem a beszédre vagyok kíváncsi, hanem az adományozó cégek nevére.

– Ez csak hírverés. Nehogy már bedőlj ennek! Alamizsna, amit idehoznak. Nem érdekli őket senki, aki szegény és éhezik, csak a saját zsebüket tömik és ez a legjobb kampány…itt lenni ma este.

– Így van. – helyesel az operatőr kolléga, és egy pillanatra mindannyian körülnéznek. A közönség jól érzi magát. Hevesen rázzák a kezüket a beszéd hallatán.

– Tapsolnak a csótánynak.

– Ez az ember leszarja a szegényeket. Ez a rongyrázás csak a terv része.

– Azért elég jól megélünk belőlük mi is. Ezek a partik a mi karrierünknek is jót tesznek.

– Igen, de ez akkor is csak reklám, méghozzá legjobb. Az egész világon mindenhol lehozzák most a nevüket, és az üzlet úgy fellendül, hogy a százszorosát hozza vissza. – A férfi ekkor észreveszi az arcán az aggodalmat. – Valami baj van? Nem érzed jól magad?

– Dehogynem, jól vagyok. – hárítja el a kérdést.

– Akkor gyere.

– Hová visztek? – kérdezi, és már érzi, hogy nem szabadul.

– Van itt egy jósnő. Nem tudom, hogy jutott be, de nagyon jó fej. Már vagy fél órája szórakoztat itt minket. Megmondja a jövődet.

– Tudjátok, hogy nem hiszek az ilyesmiben.

– Ne légy már ünneprontó, Caroline! Engedd el magad. Mi sem hiszünk benne, de azért jól szórakozunk.

A lányok egymást lökdösik. Mindenki egyszerre akar következni, de Michael utat tör kettőjüknek. – Álljatok félre! Most Caroline jön.

– Hagyjatok már békén! Nem hiszek a jövendőmondásban.

– Két dollárért jót mond. Háromért elnök asszony is lehet belőled – nevetnek a fiúk. –A műsor úgyis dögunalmas.

Az asszony rosszallóan nézi őket.

– Ne kéresse magát, kisasszony, a dollárjai nélkül is megmondom, mi lesz magából.

Hosszú, ősz hajának csak egy része látszik a színes kendő alól. Szoknyája fodros és egyedi, és fekete vállkendő takarja a felsőruházatát.

– Elégedett vagyok a sorsommal – vonakodik Caroline.

– Micsoda ostoba kijelentés! – mondja az asszony. – Azt soha nem tudhatod. Még nagyon fiatal vagy.

– Hogy jutott be ide? – kérdezi tőle számonkérő hangon.

– Mindenhová bejutok, ahová akarok. Előttem nincsenek zárt kapuk, kedves kisasszony. Küldetésem van.

– Ez egyre érdekesebb lesz.

Az asszony erőszakkal maga elé húzza a kezét, és belenéz. A fiatalok elcsendesednek, és várják a jövendőmondást. Kíváncsiak rá, mivel fogja elkápráztatni a barátnőjüket, de az asszony megnémul. Csak nézi a kezét, és hallgat. A lány zavarba jön, mert kezdi kínosnak érezni a csendet. Ha hazudni akar, akkor már elkezdte volna.

– Mi az? Mit lát?

A jósnő elengedi a kezét, és indul.

– Ma már nem dolgozom többet – mondja, és átverekszi magát a tömörülésen. Mindenki meglepődik, és furcsán néznek egymásra. Caroline ideges lesz, és elkapja a karját.

– Belenézett a tenyerembe. Mit látott? Miért akar azonnal elmenni?

– Mióta érdekel a jövendőmondás?

Ekkor a lány elszégyelli magát.

– Na, gyerünk! Mondjon már Caroline-nak valami jót! – sürgetik őt a fiatalok, és megint közrefogják. – Nem bánja, ha nem lesz elnök, csak ne rontsa el az esténket.

– Nektek csak ez számít, igaz? – és a flancos partira mutat. – Hogy jó legyen a buli, és ne rontsa el semmi a kedveteket. – Elmarasztalóan néz a gazdag fiatalokra. – Nem értetek ti semmit. Nem hazudtam egyikteknek sem. És most mennem kell.

A fiatalok megilletődve néznek rá.

– Megbántottuk valamivel?

– Nem tudtok.

Elindul kifelé, és többé már nem hagyja, hogy feltartóztassák. A férfiak nem könyörögnek neki tovább.

– Bolond öregasszony. Ne törődjetek vele!

Michael bocsánatot kér Caroline-tól.

– Ne haragudj! Nem tudtuk, hogy így alakul.

– Ugyan már, nem a te hibád.

– Eddig mindenkinek jót mondott. Mi csak fel akartunk dobni az estédet.

Hát sikerült.

– Jól van, inkább igyunk valamit.

Caroline emlékezetében felcsengenek a férfi szavai: Tűnjön el a városból, vagy tönkreteszem…

Ennél a gondolatnál elfojthatatlan vágyat érez, hogy még többet megtudjon a jósnőtől, ezért otthagyja a többieket. A fiúk aggódva néznek utána, mert szerintük nem volt olyan komoly a dolog. Talán, ha róluk lett volna szó…

– Sikerült felzaklatnia.

– Fölöslegesen aggódik. Az ilyesmit nem kell komolyan venni.

Caroline szalad az asszony után, hogy ne veszítse őt szem elől, és amikor utoléri, megállítja. A jósnőnek feltűnik, mennyire kétségbeesett lett a fiatal lány arca.

– Kérem… – lihegi Caroline –, mondja el, mit látott.

– Azt mondtad, nem hiszel.

– De megijesztett… és szeretném azt hallani, hogy nincs semmi baj.

Az asszony elnézi őt, és olvas róla. Mi történt ezzel a lánnyal? Aki nem hisz a jövendőmondásban, az nem esik ennyire kétségbe… valószínűleg már sejti.

– Tudja – folytatja a lány –, csak most költöztünk NewYorkba a fiammal, és nagyon féltem őt. Kérem, mondja, hogy nincs semmi baj.

Az asszony együttérez vele.

– Nem tehetem.

– Mit látott?

Nagyot sóhajt, és belekezd:

– Még ma megkezdődik a pokol számodra.

– Mi? Ez meg mit jelentsen?

– Ahogy mondom. Magával az ördöggel találkozol – jósol neki sejtelmesen az asszony.

– Az ördög… de hát… hát… a pályafutásom csúcsán vagyok. Sikeres vagyok, és nagyon sok pénzem van. Egy este alatt ez nem változhat meg – ekkor az órájára néz – mindjárt tíz.

– A sors…szereti az efféle fordulatokat.

– Nem hiszek magának.

Az asszony egykedvűen megvonja a vállát.

– Az nem változtat semmit. Minden este elmondok egy imát érted, de ennél többet nem tehetek. – ezzel elindul kifelé.

– Mi volt a küldetése mára?

– Az, hogy figyelmeztesselek. Az életnek még terve van veled.

– Akkor mondja el, mit látott.

– Eleget mondtam.

– De hát semmit sem mondott.

– Zárkózz be ma estére a házadba, és ne nyiss ajtót senkinek. Csak ennyit mondhatok – traktálja őt közhelyekkel, hiszen tudja, hogy hiábavaló, különben nem látta volna azt, amit látott.

Caroline-nak könny szökik a szemébe.

– Ugye csak tréfál velem, amiért hitetlenkedtem, és nem… nem igaz ez az egész? Nagyon félek.

Az asszony az ajtó felé veszi az irányt.

– Ne haragudjon, ha megbántottam! – szalad utána. – Bocsásson meg! És kérem… mondja, hogy nem igaz ez az egész!

– Még mindig nem érted, ugye?

– Maga tudja, mi fog történni?

Az asszony nemet int a fejével.

– Nem hiszem el.

– Te semmit nem hiszel el. Miért pazarolom rád az időmet?

A lány elszégyelli magát és letörli a könnyeit.

– Én nem avatkozhatom bele a sorsodba, értsd már meg! Már így is túl sokat tettem.

– Miről beszél? Azzal, hogy idejött, még nem segített nekem. Tegyen valamit! Kérem! Jól megfizetem érte.

Az asszony elhúzza a karját.

– A pénzed ezúttal nem segít rajtad, hiszen éppen az okozza a vesztedet.

Milyen fiatal még – gondolja könnyes szemeibe nézve, és megérinti az arcát a kezével.

– Senki nem tud segíteni rajtad, lányom. Végig kell járnod az utadat, de nem lesz hiábavaló. Mindig hallgass a szívedre, és meg fogod találni a segítségedet. Légy kitartó! Én már mindent megtettem érted. Nem tudom megváltoztatni a sorsodat, vagy megakadályozni, ami történni fog. Csak… megjövendölni. Érzem a súlyát a lelkemen. Imádkozni fogok érted, ezt megígérhetem.

Caroline keservesen sír. Egy ideje már neki is rossz előérzete volt.

– Nem mondhatok többet. Ez túl nagy teher egyszerre. Már most is alig bírod.

– Ne törődjön vele, kibírom.

– Nem érdekel, mit mondasz, mert nem mondasz igazat, és ezt elég naivan teszed. Nem ez a legnagyobb bűnöd… az Isten áldjon meg érte.

– Meg fogok halni? Ma este meghalok, ugye?

– Nem. Az igazi pokol a földön van.

– Nem kerülhetném el valahogy?

– A sorsát senki sem kerülheti el, de tudom, hogy találkozni fogunk még. Tarts ki addig, és soha ne add fel. Az Isten áldjon meg, lányom.

Mielőtt elindul, még bátorítón megszorítja a kezét.

– Mindenhonnan van visszaút. Még a pokolból is… légy kitartó! – mormolja az orra alatt az asszony, aki a takarítószemélyzettel átjutott a biztonsági szolgálaton, hogy találkozzon Caroline Johnsonnal és figyelmeztesse őt a reá leselkedő veszélyekre. Most távozik a rendezvény helyszínéről, és már senki nem állja az útját.

Caroline földbe gyökerezett lábbal nézi, ahogy az asszonnyal tovaillan a szerencséje is.

Mit kezdjen most ezzel? Már nincs annyi ideje, hogy megfejtse, mit akar ez az egész jelenteni. Az órájára néz. Tíz elmúlt. Ő, aki sohasem hitt a jövendőmondásban, most megtört pár szó alatt és ráadásul rossz érzések is gyötrik. Eszébe jut a kisfia, és úgy érzi, azonnal haza kell mennie hozzá, hogy ő maga vigyázzon rá.

Mielőtt távozna, visszamegy a bálterembe, hogy még egyszer beszéljen a férfival, aki megfenyegette őt, és megegyezzenek valahogy, de Robertet már nem látja sehol. Rosszkedvűen a ruhatárhoz megy.

– Elmegy, kisasszony?

– Igen – mondja, és zavartan elmosolyodik. – A kisfiam már vár.

– Akkor jó utat.

– Köszönöm, viszlát! – int, és anélkül, hogy szólna bárkinek, vagy elbúcsúzna bárkitől is, felveszi a kabátját és egyedül távozik a rendezvényről. Odakint beül az autójába, melyben a sofőrje egész este várta, és elindul hazafelé.

– Vigyen a lakásomhoz, Clive – szól fáradtan.

– Igen, kisasszony. Nem érezte jól magát?

– Úgy is mondhatjuk.

Honnan is tudhatta volna, hogy ezzel a döntésével megpecsételte a sorsát?

A hazafelé vezető úton egész végig a férfi jár a fejében, aki megfenyegette, valamint, hogy ez miként lehet összefüggésben a jósnő szavaival.

Szerette volna tisztázni a helyzetet a férfival, mielőtt még eljön a bálról, hogy ne maradjon köztük nyílt ellentét, de már nem volt alkalma rá.

A sofőrje zavartalanul elszállítja őt az otthonához, azután pedig leadja a szolgálatot.

– Köszönöm, Clive. Nyugodtan menjen haza. Már nem megyek vissza a bálra. – mondja előzékenyen, és elindul befelé.

Ahogy a járda kövén szökken, báli ruhája vöröslően csillog az esti fényben. A díszes boát a kezében viszi, szép bokáját kiemeli az elegáns szandál, de körüllengi őt valamiféle szomorúság. Az utolsó szabad percei az életében…

– Jó éjszakát, kisasszony. Holnap reggel a megszokott időben várom.

– Jó éjt.

Felmegy a ház lépcsőjén és kizárja az ajtót. Odabent már csak egy dolog foglalkoztatja, hogy minél előbb lássa a fiát.

– Anna! – kiált a bébiszitternek, de az nem válaszol. – Anna!

Sehol senki.

Ledobja a kabátot, lábáról lefejti a szandált, melyet otthagy, ahol a levétel pillanatában jár, és felsiet az emeletre.

A bébicsősz már elment, pedig még nincs tizenegy óra, s ez nem jelent jót. Ekkor úgy érzi, baljós jelek áradata veszi körül ezen az estén.

Még nem tett ilyet azelőtt. Mi jöhetett közbe? És miért nem hívott fel? – gondolja, bár igaz, hogy a telefonját a táskájában hagyta, és lehet, hogy hívta őt, csak nem vette észre.

A ház előtt leparkol Robert Danson kocsija.

– Várj meg itt! – mondja Henrynek, és kiszáll.

Caroline belép a gyerekszobába. A kislámpa halvány fényében kirajzolódik az ágy a fal mellett, és a kisfiú, ahogy alszik.

Odamegy, és leül az ágy szélére. Megigazítja a takaróját, és megcsókolja a kisfiú fejét. Még nem tudja, de a szíve legmélyén már érzi, hogy ez a csók hosszú időre az utolsó volt.

Pár perccel később kijön a gyerekszobából, és amikor megfordul, ijedtében összerezzen. Danson már ott áll a lépcső aljában. Ő először meg sem tud szólalni. Még ma megkezdődik a pokol számodra – csengenek fülében a jósnő szavai, és félelem fogja el, mintha csak valóra vált volna a jóslat. A férfi kisugárzása egyenesen hátborzongató, ahogyan lenn áll a hallban és őt nézi.

– Mit akar tőlem? Hagyja el a házamat!– szól rá, de ő elindul felfelé a lépcsőn.

– Ugyan már, Caroline! Mit akarhat a férfi egy nőtől?

– Menjen el, vagy sikítok!

– Csak nyugodtan. Úgysem hallja senki. Hol a hálószoba?

Caroline megpróbál elmenekülni, hogy bezárkózzon a sok szoba egyikébe, de Danson még időben eléri a karját, és magához rántja őt.

– Nem árulod el? Nekem jó lesz itt, a kanapén is.

– Kérem, hagyjon békén!

– Mindenáron kéretni akarod magad, te ribanc? Akkor már megkínálhatnál egy pohár itallal. Biztos van itthon valami jó évjárat.

Ekkor gúnyosan körülnéz a házban.

– Ha másért nem, legalább dísznek.

– Mondja, mit ártottam én magának? – kérdezi kétségbeesetten, és gyengének, valamint kiszolgáltatottnak érzi magát a férfival szemben.

– Hiszen ezt már megbeszéltük a puccos bálon, kedves Caroline.

Robert Danson egy ereje teljében lévő, középkorú férfi, és a fiatal nő tudja, hogy semmi esélye sem lenne vele szemben, ezért megpróbálja szóval elintézni.

– Hagyjon békén! Elmegyek a városból – könyörög, de Robert ekkor már nem hajlik rá, és lecibálja őt az emeletről. Mivel nem vár apró lépéseire, Caroline elesik a lépcső aljában, de a férfi a csuklóját markolva tovább húzza őt a kövezeten.

– Elmegyek a városból, megígérem – ismétli, és bár ekkor már teljesen őszintén hangzik, a férfi elfintorodik rajta –, és soha többé nem jövök vissza, ha zavarom magát… megígérem, uram.

Hízelgő ez a könyörgő hang egy Johnsontól, de már inkább csak olaj a tűzre, mivel a férfi túlságosan is belelovalta magát abba, amit eltervezett. Felcibálja őt a földről, rálöki a kanapéra és egy percig sem habozik. Már egyáltalán nemérdekli őt, hogy Caroline mit beszél.

– Gondolkodtál volna előbb – mondja érzéketlenül, és elkezdi lefejteni róla a ruhát.

A lány tiltakozik, és dulakodni kezdenek. Feldöntik az asztalt, és a díszes váza a földre esik, de a vastag, puha szőnyeg megóvja, és nem törik össze. Ők maguk is a földre esnek, és ott verekednek egymással.

– Segítség! Segítsen valaki!– kiált Caroline, miközben megpróbálja kiszabadítani magát Danson kezéből.

A férfi egy rántással lehúzza róla a harisnyát és a bugyit. A ruha olyan lágy esésű, hogy nem akadályozza őt semmiben. Caroline vékony, törékeny testét nem telik sok erőfeszítésébe lefogni, és a lány már nem tud elmenekülni előle.

Robert belemarkol a hajába, hogy engedelmességre kényszerítse őt, és vadul rámászik. Caroline sírva ellenkezik, de alulmarad vele szemben. Nem bírja a súlyát, és moccanni sem tud alatta.

– Ne! Segítség!

A férfi egy kézzel kicsatolja az övét és szétfeszíti Caroline lábait, azután szabaddá teszi magát és ráhelyezkedik. A lány kapálózásai olykor segítenek neki jobban hozzáférni, és beléhatol. Sikerül meggyaláznia őt, és Caroline a fájdalomtól belemarkol a férfi húsába, hogy megakadályozza, hogy ráizguljon, de késő.

A férfi ekkor felüvölt fájdalmában, megragadja a vázát, és Caroline fejéhez vágja, hogy abbahagyja a karmolást. A váza összetörik, és a lány arcáról eltűnik a szenvedés nyoma. Nem ellenkezik tovább.

Robert befejezi az aktust, majd kielégülten lehemperedik róla. Még annyi ideje sincs, hogy kifújja magát, amikor a bejárat felől egyre erősödő női hangot hall.

– Caroline, drágám, én vagyok az, Barbara. Bocsáss meg a késői zavarásért, de láttam, hogy nálad még ég a villany. Itt voltam a… Caro… – A nő észreveszi Dansont. Beér a nappaliba, és beléfagy a szó. Meglátja unokahúga testét a földön félig meztelenül és eszméletlenül. Robert felpattan, és begombolja a nadrágját.

– Ki maga? És mit keres az unokahúgom házában? – kérdezi az asszony, de már érzi, hogy ő is veszélyben van.

– Nahát! Barbara… micsoda kellemes meglepetés! – mondja cinikusan Robert, hiszen ismeri az üzletasszonyt. Ő vezeti a céget Johnson halála óta.

– Honnan ismer engem?

Robert válasz nélkül elindul felé, és ekkor Barbara torkaszakadtából kiabálni kezd:

– Segítség!

A férfi befogja a száját és nekilöki őt a falnak.

– Ne, ne! Ne kiabáljon. Nagyon rossz ötlet. Nem akarom bántani magát.

Az asszony annyira fél, hogy meg sem hallja, és amikor egy pillanatra is kiszabadul a szája, sikítani kezd.

A férfi pánikba esik, és minél előbb el akarja hallgattatni a nőt. Túl sokat kiabáltak már, még a végén valaki más is betoppan. Rámordul, hogy hallgasson, de ettől nem lesz csend. Az asszony inkább csak még hangosabban sikoltozik.

– Hallgasson már el, nem hallja? – Robert előkapja a kését, és hirtelen hasba szúrja vele. Mivel továbbra is elevenen kapálózik, kihúzza a kést, és beleszúrja még egyszer. A hölgy ekkor már lerogy a földre. Meglátja a hasából kicsorduló vért, és elhallgat.

Caroline közben eszméletlenül fekszik a szőnyegen. Robert azon gondolkodik, hogyan úszhatná meg.

Visszacibálja Caroline-ra az alsóneműt és a harisnyát. Kiveszi a díszzsebkendőt a zsebéből, és megtörli vele a kés nyelét. Szétfeszíti a lány ökölbe szorult kezét, belenyomja a kést, azután visszazárja. A véres zsebkendőt begyűri a nadrágjába, és indul. Sietve távozik a lakásból.

Caroline nagynénje megfogja vérző hasát, és a telefonhoz vonszolja a testét. Még maradt annyi ereje, hogy felhívja a segélykérő számot.

– Kérem… jöjjenek… – közben hosszú szüneteket tart –, megtámadtak.

– Mondja a nevét és a címét.

– Megszúrtak – mondja Barbara, és a hasát fogja.

– Nyugodjon meg, asszonyom! Mondja a nevét és a címét.

– Barbara Johnson. Elisabeth Center hatvan. Kérem, siessenek, az unokahúgom… is megsérült… – Ennél a mondatnál kiesik a kezéből a kagyló.

– Mrs. Johnson! Hölgyem! – hallatszik a telefonból, de senki nem válaszol rá. Barbara odahúzza a testét Caroline-hoz, és megfogja a lány vérző fejét. Látszik rajta, hogy mennyire sajnálja, ami történt, és a szíve megszakad a fiatal lány láttán.

– Caroline! Édes kicsikém! Mi történt veled? Kislányom… Caroline… – Megpróbálja felemelni a fejét, de ebben a pillanatban elhagyja az ereje és Caroline mellé zuhan a földre. Feje vészesen koppan az előszoba padlóján.

Néhány perccel később a lány kezd magához térni. Először a sebéhez nyúl, majd megpróbál felülni. Meglátja a nagynénjét maga mellett, és nagyon meglepődik.

– Barbara! – mondja zavartan, azután meglátja a hasán a szúrt sebeket és a rengeteg vért.

Egyre erősödő rendőrségi sziréna hallatszik a távolból, de Caroline fel sem fogja, hogy mi történik. Rövidesen többen is futva rontanak be a házba a nyitott ajtón keresztül, és a fegyvereiket maguk elé tartva egyenesen a hallba mennek. Caroline rémülten kapja fel a fejét a hangokra. Nem érti, mire ez a „felhajtás” – mintha még mindig egy kicsit zavarosak lennének a gondolatai.

A támadásra utaló segélyhívás után a központ azonnal értesítette a rendőrséget is, akik a közelben lévő egységeiket mozgósítva előbb értek a helyszínre, mint a mentők.

Caroline ekkor észreveszi, hogy valamit szorít a kezében. Egy kés. Azután nagynénjére néz, aki véresen hever mellette… a rendőrök szótlanul bámulnak rá, és ekkor összeáll benne a kép.

– Nem én voltam – mondja. – Azt sem tudom, hogy került ide Barbara.

A rendőrök körülnéznek a lakásban, fegyvereikkel egy pillanat alatt feltérképezik az alsó szintet és megállapítják, hogy rajta kívül senki nincs a házban.

– Úgy tűnik, hogy megvan – mondja egyikük a ruhájára csíptetett mikrofonba. Páran felmennek az emeletre.

– Álljon fel!

Caroline nem engedelmeskedik.

– Barbara! – szól sírva, és ráborul a nagynénjére. Már úgy érzi, elengedte a kést, de az még mindig a kezéhez tapad. A rendőrök egymásra néznek, és színjátékra gyanakodnak. Megragadják őt a karjánál fogva, és felállítják. Görcsbe rándult kezéből ekkor végre kiesik a kés.

– Barbara! Kérlek, válaszolj! Mi történt?

A rendőrök kihurcolják őt a folyosóra és megbilincselik.

– Mit csinálnak? – kérdezi elcsukló hangon. – Nem én tettem.

– A törvény nevében le van tartóztatva. Joga van hallgatni, ügyvédet fogadni…

Ebben a pillanatban érkeznek a mentők.

– Hol van a sérült?

– A hallban – mutatják a rendőrök. Az orvos útközben meglátja Caroline-t bilincsbe verve.

– De gyorsak voltak.

– NewYork-i Rendőrség – válaszolja önelégülten a járőr.

Az orvos a hallban letérdel Barbara Johnson mellé, és kitapintja a pulzusát. A nő testének hőmérséklete sokat csökkent a padlón, és a vérzés is elállt. Az orvos megállapítja, hogy már nem él.

– Takarják le. A halál beálltának az időpontja csak néhány perc. Még van testhőmérséklete.

Caroline mereven nézi a falat maga előtt, majd egyszer csak összecsuklik, és ismét öntudatlanul hever a földön. Még hallotta, amit az orvos mondott. A rendőrök meglepődve néznek egymásra, hogy mi ez a színjáték, és leguggolnak, hogy felrázzák.

– Mi baja a nőnek? – kérdezi az orvos.

– Az előbb még nem volt semmi baja. Szimulál.

– Hadd lássam!

– Kelj fel, hallod? – kiabálnak vele, de az orvos elmarasztalja őket, és kéri, hogy tisztességgel tegyék fel a testét a díványra.

– Miből gondolják, hogy ő a tettes? – kérdezi, és közben leül Caroline mellé az ágyra. Először megnézi fejét.

– Amikor megérkeztünk, a hallban volt az asszony mellett, kezében azzal a késsel. – A rendőr a véres késre mutat a padlón.

– Össze kell varrni a fejét – mondja az orvos, és egy gézcsomót helyez rá. – Szétrepedt a bőr. – Ezután megfogja a csuklóját.

– Biztosan a dulakodásban szerezte.

– Mindjárt kiderül, szimulál-e.

– Nos? – kérdezi a rendőr.

– Tényleg leesett a pulzusa. Hozzanak egy kis vizet.

Caroline kinyitja a szemét, és a mentőorvos odanyújtja neki a pohár vizet.

– Igya meg, mindjárt jobban lesz.

Ő körülnéz és meglátja a rendőröket, meg azt a sok embert, és eszébe jut, hogy mi történt.

– Nem én voltam – mondja az orvosnak.

Rendkívül sápadt, és remeg – állapítja meg a férfi, és tanúsít némi együttérzést, de az ilyesmi általában mindenkit megvisel, és ők nem szoktak belefolyni a bűnügyekbe. Innentől a rendőrségre tartozik.

– Elhiszem, hogy megbánta.

– Nem én voltam – kiált Caroline torkaszakadtából, hogy fogják már fel, amit mond, és izgatottan felül. Majdnem magára önti a vizet is. A mentőtiszt ideiglenes kötést helyez a fejére, majd feláll.

– Be kell vinni a kórházba, hogy összevarrják a sebét.

– Rendben van. A kórházba visszük – kiált a járőr–, szóljatok a helyszínelőknek.

– Nem én voltam, hát senki nem figyel rám? – kérdezi kétségbeesetten, amikor „lesegítik” őt az ágyról. Elveszik tőle a vizet is.

– Vegyen cipőt!

A bejárati ajtónál belebújik egy futócipőbe, és már lökdösik kifelé.

Mikor kivezetik az utcára, kirántja a karját a rendőrök kezéből.

– Nem tudom, ki tette ezt Barbarával, de nem én. Eresszenek el! A fiam… bent van a fiam.

Az egyik rendőr erőszakkal lefogja őt.

– Látni akarom a fiamat!

– Most nem láthatja. Majd mi gondoskodunk róla. Hol van a fia?

Caroline sírva válaszol:

– Fent az emeleten.

– Szálljon be!

– Kérem, hadd lássam a fiamat! – kiáltja, de azok nem törődnek vele. Hiába tiltakozik, erőszakkal odavezetik egy rendőrautóhoz és megpróbálják betuszkolni az ajtón. Alig bírnak vele, miközben sikít és tiltakozik. Az egyik rendőr megelégeli a cirkuszt, és leakasztja a gumibotot az oldaláról.

– Hallgasson már el! – kiáltja, és a pupillái tágra nyílnak. A lány visszahőköl a hangjától és védekezőn felemeli a karját.

– Odabent van a fiam… – mondja csendesebben. A rendőr nem üt.

Az autó egyenesen a kórházba hajt. Caroline sírva dől az ablakhoz.

Néhány rendőr a házban maradt, hogy biztosítsák a helyszínt és megvárják a kollégáikat.

Az emeleten a kisfiú egyszer csak a korláthoz lép. A rendőrök észre sem veszik őt. A gyermek egy darabig némán áll és az idegeneket nézi, majd sírós hangon így szól:

– Mama…

Még ő is megérezte, hogy történt valami, ezért ébredt fel.

A rendőrök felnéznek a hangra. Eddie pizsamában ott áll az emeleti korlátnál.

– Szent isten, egy gyerek!

– Ne hagyjátok, hogy ide jöjjön!

A padlón tócsában áll a vér.

– Menj vissza a szobádba, kölyök!

A rendőr felmegy az emeletre.

– Jól körülnéztetek. Gratulálok.

– Én nem láttam senkit. Valószínűleg az ágyát sem vettem észre.

– Én a helyedben ezzel nem dicsekednék.

– Nem egy törpét kerestünk, hanem a lehetséges elkövetőt.

– Fogjátok már be!

– Mama… – ismétli sírva a gyerek.

Eddie villogó rendőrautókat néz az ablakban.

– Mama… – suttogja. A rendőr a szobában meglátja őket együtt egy fotón.

– Neki… most el kellett mennie. Feküdj vissza. Van testvéred?

A gyermek nem válaszol. A rendőrök ismét körülnéznek az emeleten. Sehol nem találnak senkit, és a járőr visszamegy a gyerekszobába. Eddie ekkor már az ágyon ül.

– Feküdj le szépen.

Szerencsétlen gyerek…

Másnap Caroline-t egy borzalmas éjszaka után a rendőrkapitányságon éri a reggel. Haja tiszta kóc, és a festék is szétkenődött az arcán. A vékony selyemruha elszakadt, miután először Dansonnal, később pedig a rendőrökkel viaskodott. A fején összevarrták a sebet, és leragasztották.

A rendőrségi fotó készítése közben tévesen ítéli meg a helyzetét.

Ezekkel az apró, nem előnyös képekkel aláássák a karrieremet… – gondolja vigasztalhatatlanul, pedig a képek jelenleg a legkisebb gondjai egyikét képezik csupán.

A rendőri szobában aztán szótlanul néz maga elé.

Mi késztethet ilyesmire egy embert? A családom tönkretette az ő családját?

Ekkor eszébe jut az édesapja, aki kemény üzletember hírében állt. Nem hiszem el. Apa nem tett ilyet – gondolja, és kicsordul a szeméből a könny. Apám egy szívtelen ember volt?

Két rendőrtiszt megáll a folyosón, és az ablakon keresztül nézik őt.

– Tudod ki ez?

– Kellene?

– Caroline Johnson. A konferanszié.

A férfi jobban megnézi, és attól tart, hogy a társa téved.

– Nem. Az kizárt. Ez nem az.

– Ő az, ha mondom.

– Mit keresne itt?

– Előzetesben van nálunk. Megölt valakit.

– Na, ez már tényleg marhaság. Az a nő ott lehet, hogy megölt valakit, de ő nem Caroline Johnson.

– Beszéltem a fiúkkal, akik ott voltak a házában. Apám, olyan Lexus állt a garázsban, hogy te olyat még nem láttál. Lehet, hogy neki készítették. A saját igényeire szabva.

A tiszt visszanéz Caroline-ra, de még mindig képtelen elhinni.

Az ügyeletes tiszt belép hozzá a szobába.

– Miss Johnson! Válasszon ügyvédet!

– Nem követtem el semmit.

– Rendben van, de ezt be kell bizonyítania, és ehhez szüksége lesz egy ügyvédre.

– Nincs ügyvédem.

– Kisasszony – sóhajt a rendőr –, ezen most már mindenképp át kell esnie.

– Mivel vádolnak?

A rendőr furcsán néz rá.

– Önt letartóztatták egy gyilkossági ügyben első számú gyanúsítottként.

– Ez nevetséges. Azt sem tudom, velem mi történt, nemhogy Barbarával. Elveszítettem az eszméletemet. Ájultan nem szokás gyilkolni, tudja?

– Én megértem, ha most kissé izgatott…

– Izgatott? Nem. Rosszul érzem magam, tönkre vagyok téve, és borzasztóan kétségbe vagyok esve.

– Kisasszony… higgye el, jobban jár, ha beszél egy ügyvéddel, különben hivatalból rendelnünk ki egyet, aki nem biztos, hogy a legalkalmasabb személy lesz az ön védelmére.

A védelmemre? Miért kellene bárkinek is megvédenie engem? Sosem szegtem meg a törvényt.

– Miss Johnson, egész biztosan volt már dolga ügyvéddel.

– Az ügyvédem nem profi gyilkossági ügyekben. Gondolom, megérti, hogy még sohasem bíztam meg ilyesmivel.

– De talán tudna ajánlani önnek valakit.

A lány bosszúsan hallgat.

– Behozunk egy telefont.

A tiszt távozik a szobából, és Caroline megint egyedül marad.

A borzalmas esetet lehozza a televízió. A tudósítók hamar rájönnek, hogy az ügy viharként fog végigsöpörni a városon, sőt egész Amerikán, így riporterek lepik el kameráikkal a rendőrség környékét.

Szombat reggel tudósítanak a kapitányság bejárata elől, és megváltozik minden.

– Szörnyű bűncselekmény történt a múlt éjjel. Barbara Johnson, a Fontana üzletház igazgatója tegnap éjjel gyilkosság áldozata lett. A támadó két késszúrással okozta a kiváló üzletasszony halálát. A rendőrség első számú gyanúsítottként letartóztatta Caroline Johnsont, a televízióból is jól ismert konferansziét, az áldozat unokahúgát, akit gyanús körülmények között találtak a bűncselekmény helyszínén, a saját házában, röviddel az eset után.

Ekkor Caroline fotóját mutatja a televízió.

– További fejleményekről a következő hírekben hallhatnak…

Caroline kollégái és barátai értetlenül állnak a dolgok előtt. A gálaest szervezője lekapja a lábát az asztalról.

– Apám! Ez őrület! Caroline-t letartóztatták? Akkor mi lesz a gálával? – Felkapja a dzsekijét és bemegy a stúdióba, hogy végére járjon a dolognak.

A folyosón sorban megállítja a kollégáit.

– Hallottátok, mi történt? Hol van Caroline?

– A rendőrségen.

– Hát igaz?

– Én nem tudom – legyint az egyik férfi. – Én nem tudom, mi igaz ebből.

– Szabadon kell, hogy engedjék. Ez képtelenség. Felhívom.

– Felesleges. Nem lehet vele beszélni.

– Miért?

A társa vállat von.

– Azt nem mondták.

– Na és meddig tartják bent?

– Nem tudom.

– Már csak ez hiányzott! Este fellépése van.

Chris átmegy a rendezvényszervezéshez és reméli, hogy a fiúk többet tudnak róla és van már valami jó hírük vele kapcsolatban. Ő irányítaná a díjkiosztó szavazását is. A remény azonban szertefoszlik. Odaát megtudja, hogy gyilkossággal vádolják és nem lesz kint estig.

– De hát tegnap a jótékonysági bálon volt. Ezer ember igazolhatja az alibijét. Ki kell, hogy engedjék estére! – erősködik a férfi.

– Sajnos nem. Korán hazament… és senkinek nem szólt. A bűncselekmény a távozása után történt.

– Te mitől vagy ilyen jól informált? – kérdezi ingerülten az asszisztenstől. Már azt sem tudja, kire haragszik jobban: azokra, akik letartóztatták Caroline-t, vagy azokra, akik éppen körülveszik őt. A feszültség egyre nő a stúdióban, és tudják, hogy a mai hírnek köszönhetően minden elveszett.

– Az unokaöcsém a NewYork-i Rendőrségnél dolgozik. Ő mondta.

– Mit tudsz még róla?

– Előzetesben van – közben sóhajt –, és nem valami rózsás a helyzete. Nincs semmilyen alibije – csóválja a fejét. – Clive pontosan emlékszik rá, hogy mikor vitte őt haza… és a gyilkosság utána történt, a lakásán, amikor otthon volt a kétéves fiával… és rajtuk kívül nem volt ott senki más.

– Jézusom, John! Mi ütött ebbe a nőbe? Eddig olyan normálisnak tűnt.

– Az biztos, hogy Caroline ma este nem fog fellépni. Nem engedik ki őt, amíg le nem zárul az ügye.

A gálaest szervezője ekkor idegesen elrohan. Átmegy a másik stúdióba, a szombati előadás stábjához.

– Keresd meg Samuelt, hogy adjanak egy konferansziét ma estére – mondja az asszisztensnek. – De azonnal.

– Mi van Caroline-nal?

– Letartóztatták.

– Micsoda? – A férfi meglepődik, hiszen ő előző este óta még haza sem ment.

– Azt mondják, megölte a nagynénjét – jegyzi meg közönyösen a férfi. Őt már csak a műsor érdekli, hiszen hetek óta készültek rá, és Caroline ügye most elsöpörhet mindent.

Mielőtt továbbmenne, az asszisztens visszatartja őt.

– Nagyon ízléstelenek a vicceid – mondja az arcába, de a férfi kitépi a karját a kezéből.

– Ez nem vicc. Keress valakit a gálaesthez! – mondja, és szélnek ered. A kollégája döbbenten nézi.

Henry az eset másnapján felkeresi Robertet, mert nem érti, miről beszélnek a tévében. Szeretné azt hinni, hogy semmi közük hozzá, de az időpont és a helyszín gyanúsan egybevág.

Robert az ebédjét fogyasztja az asztalnál, és természetesen nyitva van előtte a gazdasági hírújság. A tőzsdeinformációkat böngészi, és nem vevő a barátja „agyament dolgaira”.

– Mit akarsz, Henry? – kérdezi udvariatlanul két falat között, miközben fel sem néz az újságból. – Most nincs kedvem a hülyeségeidhez.

– A konferansziét letartóztatták. Nem nézted a híreket?

Ekkor meglepődve néz fel.

– Ugyanis szerintem rólunk van szó benne.

– Letartóztatták?

– Igen. Van valami közöd hozzá? Állítólag megölt valakit. És k’rvára akkor, amikor ott voltunk.

– Meghalt? – kérdezi meglepődve, és megáll a falat a szájában. Határozottan úgy emlékszik, hogy az asszony még élt, amikor ő eljött a házból.

– Mi az, nem tudtak orvost hívni? …És most őt gyanúsítják?

Ekkor nevetni kezd.

– Hát, ez marhajó!

– Mi olyan jó ebben, áruld el?

– Ne félj, nem látott meg senki.

– Mi a francot műveltél? És… hogy lett belőle gyilkosság? Ki az, az asszony?

– Akit beengedtél, te hülye, amíg ott voltam. Mondtam, hogy ne engedj be senkit.

Henry értetlenül néz rá.

– Én nem engedtem be senkit.

– Mert aludtál a kocsiban, amikor kijöttem, te szerencsétlen. Semmit sem lehet rád bízni. Mit kezdjek veled?

– És mit csináltam volna vele?

– Elterelhetted volna a figyelmét egy időre. Megtámadhattad volna, hogy hazáig fusson. Mit tudom én? Semmire sem vagy jó.

– Te ölted meg?

– Nem öltem meg, csak el akartam hallgattatni. Nem tudom, mi történt. Amíg ott voltam, esküszöm, hogy még élt. De ha eljár a pofád… – Robert fenyegetően mutat rá az ujjával.

– Nem szoktam beköpni a haverjaimat.

– Akkor jól van.

Összecsomagolja az ebéd maradványait, és kidobja a kukába.

– Gyere! Kerítünk egy ügyvédet.

– Minek? Azt mondtad, nem látott meg senki.

– Nem nekem, te idióta, hanem neki.

Henry egy szót sem ért.

– Most meg segíteni akarsz?

– Olyan ügyvédet akarok, aki elveszíti, érted? Különben még a szabadságot is megvásárolja magának. Annyi pénze van annak a nőnek, amennyit te életedben nem láttál. Most örökölte meg az apja részvényeit.

– Hogyhogy?

– Mert eddig Barbara felügyelte.

– Na és az anyja?

– Szerintem annak csak egy kis rész jut belőle. A gyerek nagyobb örökös. Ha van gyerek, az özvegynek csak alamizsna jut. Mr. Johnson akár ki is semmizhette őt… de a gyerekét biztos, hogy nem.

– Szerintem most már békén kellene őt hagynod. Így is épp elég szarban van. Tízpercenként ő szerepel a hírekben, és egyáltalán nem festik le jó színben.

– Majd, ha elítélik. Addig nem nyugszom. Sürgősen találnunk kell neki egy ügyvédet.

– Nem nehéz pancser ügyvédet találni – legyint Henry. A barátja bosszúsan néz rá.

– Nekem nem pancser kell. A legjobbat akarom, érted? Biztosra akarok menni. Többet a büdös életben ne legyen olyan élete, mint amilyet Johnson teremtett neki.

– Egy ilyen ügyvéd nagyon sokba kerül. Még a rendes tarifájuk is igen nagy… és te még meg akarod vesztegetni az egyiket?

– A pénzem megtérül. Anyuka nem fogja magára hagyni az édes kicsi lányát a nehéz időkben. Meg lehet őket fejni.

Sajnos az apján már nem tudok bosszút állni, pedig az lett volna az igazi elégtétel – gondolja magában. Hogy sírna most, ha látná, a lányát a börtönben! Egy gyilkossági ügyet neki sem lenne könnyű elsimítania. Meggyőzzük a bíróságot arról, hogy ez egy romlott nő… Börtönbe juttatom.

Caroline még mindig ugyanabban a vallatószobában ül a kapitányságon, mint a korábbi beszélgetések alkalmával. Egy nehéz éjszaka után, – mely során nem csak a kényelmétől fosztották meg, de a becsületétől is –, nem volt könnyű felidéznie az eset körülményeit…

A sajtó és a tévé emberei elégedetlenül tömörültek a rendőrség bejárata előtt és egyre jobban sérelmezték, hogy nem láthatták a kedvencüket, a sztárt ilyen rendkívüli körülmények között, és nem tudtak vele interjút készíteni.

A riporterek a bejáratra fókuszálnak. Mindenki helyet keres magának, hogy a legjobb szögből kapja el, ha látni lehet őt.

– Nézd meg kameraállásból, mit látsz?

– Semmit. – A riporter sokatmondóan néz az operatőrre. – Mit látnék? Johnsont várjuk… ő nincs itt.

– Úgy értettem, hogy lődd be.

A botrány mindennél fontosabb, abból lesz a szaftos sztori, de még fotó vagy képanyag kellene hozzá.

A sajtó képviselői nem kevesebb felfordulást okoznak a helyszínen. Nagy hévvel zajlik a negatív propaganda.

– Vírust találtak az újságodban az IT-s szakemberek, akik átvizsgálták a gépedet.

– Nekem?

– Igen.

– Nem engednek a közelébe, uram – mondja telefonon a hírügynök a főszerkesztőnek.

– És nem szivárog ki semmi odabentről? Például, hogy megtámadott egy rendőrt… vagy valami hasonló? A bűntényt már lehoztuk.

– Nem, uram. Nincs ügyvédje, ennyit tudunk.

– Nem elég. Az nagyon kevés. A mi lapunkban ez még akkor is egy hideg hír. A szalagcímeink nem elég jók. A Daily Riportot többen veszik. Tudni akarom, hogy ők hogyan csinálják! Szedjék már össze magukat, és… és ha nincs hír, akkor csináljanak egyet. Ekkora fogásunk már rég volt. Meg kell lovagolni. Szenzációt akarok minden napra, mégpedig a címoldalon! – ordít a férfi, és lecsapja a telefont.

– Hol van a fiam? – kérdezi Caroline a nyomozótól.

– Minden rendben van vele, ne aggódjon.

– Azt kétlem, ugyanis hiányzik neki az anyja. Tudja, nagyon ragaszkodó természetű.

– Kisasszony. Ugye belátja, hogy egy gyermek nem tartózkodhat a rendőrségen, és valószínűleg az sem tenne neki jót, ha így látná az anyját.

Caroline elszégyelli magát és a kezével megtörli könnyes szemeit, de ezzel csak még jobban elkeni a festéket. Azután elcsendesedik.

– Ideiglenesen elkerült egy gyermekotthonba. Ott jól bánnak vele és gondoskodnak róla. Nem kell aggódnia miatta. Most pedig válaszoljon néhány kérdésemre.

– Mégis, hogy nyugtatták meg? Biztos, hogy keresett engem. Ő nem ért a nyers érvelésből, tudja? Még csak kétéves.

A rendőr sóhajt.

– Azt mondták neki, hogy maga nemsokára vele lesz, és ez megnyugtatta. Hajlandó végre továbblépni ezen, és válaszolni a kérdéseimre?

Caroline szótlanul néz maga elé. Valahogy nehéz elhinnie, amit a nyomozó állít. Úgy érzi, semmi sincs rendben, és a helyzet nem javul.

Eddie-t éppen ekkor szállítják át egy intézetbe. A kisfiú toporzékol, és az anyját keresi. A gyermekfelügyelet megbízottja nem győzi nyugtatgatni. Segítője kiveszi őt a kocsiból, és együtt mennek be a főépületbe. A gyerek rúgkapál a férfi karjában, de a nevelő türelmesen állja.

– Kutya bajod se lesz, kölyök. Arany életed lesz itt.

Bár nem lesz családja – szövi tovább a fejében a gondolatot. Én mégsem vihetem haza… nekem is van öt.

Az intézet igazgatója már várja őket az irodában. Először is meg kell nyugtatni a gyereket, mielőtt bármiről szó esne, de mivel nem megy és a gyermek zavarná a hivatalos beszélgetést, jobbnak látják, ha azonnal megválnak tőle. Az igazgató felveszi a telefont.

Két intézetis érkezik az osztályról. A nevelőknek le kell fogniuk az aprócska gyermeket, hogy el tudják vinni.

Ezzel gyakorlatilag mind a két fél lezártnak tekinti az ügyet, de a hivatalos eljárás még zajlik a két intézmény között.

– Meg sem kérdezték tőlem, hogy én mit akarok – szól kétségbeesetten Caroline.

– Magát letartóztatták. Gondolom, ismertették a jogait.

– A gyermekeknek is vannak jogaik… és családban a helyük.

– Meg tudna nevezni bárkit, aki gondozhatná, amíg a maga ügye elrendeződik?

–Természetesen. Az édesanyám.

– Meg fogjuk keresni. És most… ha megkérhetném, koncentráljon az ügyére.

– Már eleget koncentráltam.

– Mit tud elmondani a gyilkosságról?

– Én? Semmit.

Csak ül a széken.

– Vagy erről az éjszakáról.

– Már százszor elmondtam, hogy mi történt velem! – háborodik fel ismételten.

– Akkor mondja el újra pontosan, a legelejétől.

– Hát maga nem hisz nekem?

– Az nem számít, hogy én mit hiszek. Mi az igazság? Csakis ez számít, és mi most itt ki is fogjuk deríteni.

– Magát nem zavarja, hogy éjfél óta ugyanazt kérdezi, és én ugyanazt válaszolom?

– Kérem, Ms. Johnson, mellőzze az efféle megjegyzéseket, mert ez is belekerül a jegyzőkönyvbe.

– És akkor mi van? Valami rosszat mondtam? Ez a színtiszta igazság.

A rendőr türelmesen sóhajt.

– Rendben. Tehát mikor ért haza, és mit csinált azután? Mondjon el részletesen mindent.

Ekkor megzavarja őket egy másik rendőr.

– Elnézést, uram, dr. Bill Corneck vállalta a hölgy védelmét. Útban van idefelé.

Caroline fáradtan sóhajt. Ez tényleg történik. Tulajdonképpen örülnie kellene, de inkább csalódott. Abban reménykedett, hogy hazamehet és elfelejtheti ezt az egészet, mintha csak egy rossz álom lett volna.

– Értesítsenek, hogyha ideért. Nos, folytassuk ott, ahol abbahagytuk. Halljam, mikor indult el az estről? – hangzik el a kérdés Caroline-nak már sokadszor. Ő fáradtan idézi fel magában a tragikus eseményt.

– Tíz óra lehetett… nem tudom pontosan.

– Hazament?

– Igen.

– Egyedül?

Caroline az őrre néz a szobában, majd folytatja.

– Nem, a sofőröm vitt haza.

– Mennyi idő az út?

– Körülbelül negyvenöt perc. Ha nincs forgalom.

– És tegnap éjjel nem volt.

Caroline megcsóválja a fejét.

– Nem.

– A sofőr bement magával?

Ekkor ismét megrázza a fejét.

– Válaszoljon, kérem.

– Nem. A sofőröm nem jött be velem, pont. A ház előtt tett ki, pont. És a házba egyedül mentem be, pont. Most már elégedett? Elég részletes voltam?

A tiszt a szemébe néz.

– Kérem, ne nehezítse meg a dolgomat, akkor én is előbb végzek.

– Hazamegy a szép családjához, igaz? Hány gyerek? Kettő? Három?

– Ms. Johnson…

– Látni akarom a fiamat, és nem csináltam semmit! – emeli fel Caroline a hangját.

– Előbb végezzünk a kihallgatással, jó?

– Nekem nem úgy tűnik, mintha maga erre törekedne.

– Én csak a munkámat végzem kisasszony.

Caroline elhallgat, és a rendőr folytatja a kikérdezést.

– Mit tett azután, hogy hazaért?

– Megnéztem, hogy alszik-e a fiam.

Ekkor felidézi magában a gyermek arcát, ahogyan aludt, ahogy ő utoljára látta, és könnyek szöknek a szemébe. A tiszt figyelmét nem kerüli el, hogy érzékenyen érinti a téma, de folytatja a kikérdezést.

– És mit csinált azután?

– Semmit. Azután már semmit.

– Mert megérkezett a nagynénje.

– Nem. Betört a lakásomba egy férfi.

– Betörésnek semmi nyoma.

Caroline kellemetlenül érzi magát.

– Lehet, hogy nem zártam be az ajtót.

– Miért nem zárta be? Késő este volt. Talán azért, mert még várta a nagynénjét, nem?

– Nem. Nem vártam a nagynénémet. Nem vártam senkit, világos? Betört a házamba egy férfi, akit nem hívtam.

A nyomozó sóhajt.

– Neve?

– Honnan tudnám? Nem mutatkozott be.

– Úgy értem, hogy… esetleg ismeri-e valahonnan?

– Nem… nem ismerem sehonnan. Illetve várjon… ott volt a bálon… de azelőtt soha nem láttam.

– Folytassa!

Csend. A rendőr vár.

– Nem tudom a nevét.

– Jó, menjünk tovább. Személyleírása?

– Olyan… egynyolcvan magas, világosbarna hajú, az arca szögletes.

– Majd készítünk egy mozaikképet. Esetleg látott rajta valamilyen fontos ismertetőjelet? Anyajegy, sebhely, tetoválás, bármi?

Caroline elgondolkodik.

– Nem emlékszem ilyesmire.

– Mit csinált azután, hogy ez az állítólagos férfi betört a lakásába?

– Nekem rontott, és… verekedtünk.

– A sebeket akkor szerezte a kezén és a fején?

– Igen.

– Folytassa. Mi történt azután?

– Azt hiszem, leütött. Vagy… valahogy beütöttem a fejem. Azután már nem emlékszem semmire. Amikor magamhoz tértem, Barbara ott feküdt mellettem… és jött a rendőrség.

Ekkor ismét megtelik könnyel a szeme.

– Jó. Kezdjük az egészet elölről.

Caroline fáradtan néz rá.

– Meddig akar még kihallgatni? Amíg azt nem mondom, hogy én tettem? És maga hazamehet a családjához, mint aki jól végezte a dolgát? „Ezt az ügyet is lezártam. Megvan a tettes”.

A tiszt szótlanul néz rá.

– Tudja mit? Egy szót sem mondok többet. Nem vagyok hajlandó beszélni, amíg az ügyvédem ide nem ér, és most már szünetet tarthat. Igyon egy kávét. Magára fér.

A tiszt szótlanul nézi, ahogy fáradtan gúnyolódik vele, de ezúttal tényleg abba kell hagynia. Nem tehet semmit, ugyanis bármilyen egyértelmű is, hogy ő a tettes, Caroline-t egyelőre védik a jogai.

– Most miért néz így rám? – kérdezi sebzetten. – Jogom van hallgatni, nem?

– Természetesen. – bólint a férfi, majd feláll és kimegy. Megfogadja Caroline tanácsát, és iszik egy kávét. Tényleg ráfér, mert korábban azt gondolta, hogy könnyebb dolga lesz…

Dr. Kevin McCoy Ügyvédi Irodája

Egy férfi, aki győztes hírében áll egész Amerika-szerte. Bárkit fel tud mentetni, és kétséget kizáróan levesz a lábáról bármilyen esküdtszéket. Szinte felmerül a kérdés a tárgyalásain, hogy van-e bűnös egyáltalán. Szó se róla, fűződik a nevéhez egy pár különleges eset. Igazság? Ugyan már, smafu. Mottója, hogy az igazság változik attól függően, hogy éppen merről fúj a szél. Azonban egy jó üzlet mindennél többet ér…

Robert Danson felkeresi az ügyvédet, hogy megtudja, számíthat-e rá az ügy esetleges elveszítésében. Nem mindenki vállalna be a karrierje szempontjából egy bukást, így aztán nehéz erre alkalmas személyt találni. Most kiderül, McCoy mennyire tökös a pályán.

Azonban alighogy kiejti Caroline Johnson nevét, az ügyvéd elutasítja őt. Végig sem hallgatja, amit mondani akar, máris tárgytalannak tekinti az ügyet.

– Nem vállalom. Keressen valaki mást.

– Miért?

– Caroline Johnsonnak egy ügyvédre van szüksége, nem rám. Könnyű eset.

Danson összeráncolja a szemöldökét. Az én emberem.

– De nekem maga kell.

– Mint mondtam, nem vállalom.

– Én azért fizetek, hogy elítéljék.

McCoy felnéz a papírjaiból. Láthatóan meglepődött.

– És ezt, hogy gondolta, Mr. Danson?

– Magára bíznám… de azt akarom, hogy gyorsan menjen.

Danson ezzel kockázatot vállal McCoy-yal kapcsolatban, de bízik az informátoraiban.

– Miért akarja, hogy Caroline Johnsont elítéljék?

– Muszáj erre válaszolnom?

– Igen. Különben nem vállalom.

– Kérem, Mr. McCoy… Ez egy régi ügy. Nem tartozik mindenkire. Kicsit kényes… ugye megérti?

– Ms. Johnson ártatlan, ha nem tévedek. Ez sokba fog kerülni, Mr. Danson.

– Ne aggódjon a pénz miatt! Hajlandó vagyok áldozni erre az ügyre. Nos, elvállalja vagy sem?

– Lehet probléma az elítélésével?

– Ezt nem magának kellene tudnia?

– Gazdag, híres emberek gyakran nem ítélhetők el. Érti, mire gondolok, ugye?

– Nem.

– Túl nagy befolyással bírnak. Nagy a hátszelük, érti már?

Persze. Robert értette elsőre is, csak szándékosan játszotta az idiótát. Még mindig érzékenyen érinti, hogy Caroline-t sok pénzzel hozzák kapcsolatba.

– Maga a legjobb a szakmában, Mr. McCoy. Én nem hiszem, hogy magának ilyen gondjai lennének. Egyébként pedig, tudja… ő még nagyon fiatal. Az apja keményebb dió lett volna: sokkal befolyásosabb volt nála, de meghalt, úgyhogy már semmitől nem kell tartania.

– Hozott róla valamilyen anyagot? Nem ismerem az önéletrajzát.

– Nem hoztam semmit.

– Néhány információra azért szükségem lenne.

– Vegye úgy, hogy ezért is fizetek. Akkor létrejött az üzlet? – Robert a kezét nyújtja.

– Innentől kezdve nem rajtam múlik. Az ügyvédje nem vállalja majd, mert nem ez a profilja, de teljes bizonyossággal ajánl neki valaki mást. Valahogy a kegyeibe kell férkőznöm, hogy engem válasszon. Nem lesz könnyű.

– Lehet, hogy éppen magát ajánlja.

– Az ki van zárva.

– Miért?

– Nincsenek barátaim és nem ápolok semmilyen kapcsolatot jogi tanácsadókkal.

– Látja, éppen ezért választottam magát.

– A béremet készpénzben kérem, amiből ezer dollárt előre, a többit a munka végeztével. Ha a rendőrség nyomra bukkan, nem ismerem magát. Soha nem láttam, és maga nem járt itt. A titkárnőm tudni fogja, hogy mi a dolga. Ha nem lesz eredményes a tárgyalás, úgy értem, ha nem lehet elítélni, az nem az én hibám lesz, és az előleget akkor is megtartanám.

– Szeretem azokat az embereket, akik egészséges önbizalommal rendelkeznek. Rendben van, Mr. McCoy, részemről létrejött az üzlet.

– Pedig már azt hittem, unalmas hétvégém lesz.

Az ügyvéd összeszedi a papírjait az asztalról és besöpri a táskájába.

– Sietnem kell. Az előleget, Mr. Danson.

– Rendben van.

Az üzletember a belső zsebébe nyúl, és egy kisebb kötegből leszámolja a pénzt. McCoy elteszi, és együtt távoznak az irodából.

– Bármilyen bizonyíték merül fel a védelmében… – kezdené Robert, de az ügyvéd a szavába vág:

– Ne aggódjon, tudom, mi a dolgom!

– Kérem, uram! Ez nekem nagyon fontos.

– Feltételeztem, Mr. Danson… de higgye el, nem kell aggódnia. Tudom, miért fizet.

Robert megnyugszik, és a kezét nyújtja.

– Akkor találkozunk a tárgyaláson.

Kezet ráznak, és az ügyvéd egyenesen a kapitányságra megy.

Bill Corneck kiszáll az autójából a rendőrség épülete előtt. A riporterek azonnal közrefogják, és egészen az ajtóig kísérik.

– Ügyvédúr!

– Ez egy szörnyű tragédia! – kiabálnak innen-onnan.

– Értesültem róla, hogy mi történt.

Kicsit nagyra nőtt pocakján feszül az öltönykabát.

– Mi a véleménye? Miss Johnson ártatlan?

A férfi fekete, néhol őszülő bajusza alatt hamiskásan elmosolyodik, és teljesen nyugodt marad. Az élet láthatóan jó természettel áldotta meg.

– Kedves kisasszony, mindenki ártatlan, amíg az ellenkezőjét be nem bizonyítják róla.

– Maga hisz neki?

– Még nem beszéltünk, de ha nem hinnék Miss. Johnson ártatlanságában, akkor nem is lennék itt. És most, ha megbocsájtanak…

Átfurakodik közöttük.

– Ide nem jöhetnek be – mondják a rendőrök az ajtóban, és miután beengedték az ügyvédet, kezükkel feltartóztatják a riportereket.

– Köszönöm. – szól Corneck a folyosón, és megigazítja a zakóját. A rendőrök bevezetik őt Caroline-hoz.

– Megérkezett az ügyvédje, dr. Bill Corneck.

Miután magukra hagyják őket, az őr, aki eddig mozdulatlanul állt az ajtó mellett, most kilép, és kívülről őrködik tovább.

– Jó napot, kisasszony.

Caroline kezet fog vele.

– Hálás vagyok, hogy elvállalta, Mr. Corneck.

– Ez a munkám.

Az ügyvéd leteszi a táskáját, és leül az asztalhoz a lánnyal szemben. Elővesz néhány papírt, és a szemüvegét.

– Hogy van? – kérdezi mosolyogva, hogy bátorítsa őt.

– Fáradt vagyok. Éjfél óta kihallgatnak.

– Nem kellett volna válaszolnia egyetlen kérdésre sem. Nem ismertették a jogait?

– Nincs titkolni valóm, ügyvédúr.

– Akkor sem. Higgye el, a maga helyzetében jobb, ha nem beszél az esetről senkivel rajtam kívül. Tudja, vannak, akiknek az, az érdekük, hogy maga bűnösnek tűnjön, és minél előbb lezárhassák ezt az ügyet. Előfordulhat, hogy szándékosan félreértelmezik majd, amit mond, mert „bármi felhasználható ön ellen”. Érti, amit mondok, kedves kisasszony?

– Igen. Ügyvédúr, ártatlan vagyok! Ugye maga hisz nekem?

– Nyugodjon meg! Természetesen ártatlan, és én nem lennék itt, ha nem hinnék ebben.

– Itt senki nem hisz nekem.

– Ne törődjön vele. Maga nem követett el semmit, és csak ez számít. Fel tudná idézni nekem, hogy mi történt?

– Igen.

– Minden részlet fontos lenne – néz rá a szemüveg fölött, és felkészül a jegyzetelésre.