Maria Konnikova

A legnagyobb blöff

Amit a pókerből tanultam
az önuralomról, a figyelemről
és a döntéshozatalról

részlet

A fordítás alapja:
Maria Konnikova: The Biggest Buff – How I Learned to Pay Attention, Master Myself, and Win

Copyright © 2020 by Maria Konnikova

Fordította: © Garamvölgyi Andrea

Szerkesztette: Dedinszky Zsófia
Szakmailag lektorálta: Mezősi Tamás
Borítóterv: Tabák Miklós

HVG Könyvek
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Rapajka Gabriella

ISBN 978 963 565 159 7

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Budapest, 2021

Felelős kiadó: Szauer Péter
www.hvgkonyvek.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Walter Mischel emlékére

Bár megígértem neked,
még mindig nem publikáltam a disszertációmat,
de itt van legalább ez a könyv.
Add, hogy mindig tudjuk,
mi felett van hatalmunk,
és mi felett nincs.

És ajánlom a családomnak,
amiért minden körülmények között
mellettem állnak.

Пусть все будут здоровы.

Az élet egyetlen nagy tanulsága, hogy sokkal több benne a véletlen, mint amennyit bárki képes lenne ép ésszel elviselni.

Thomas Pynchon1

Bárhogy lenne is, akár jól fel vannak készülve, akár nem, minthogy nem ünnepnek néznek elébe – sok szerencsét kívánok, mert szükségük lesz rá. Azt gondolom, meg fognak birkózni a nehézségekkel.

Joszif Brodszkij2

Ám olykor a lehetetlen is megtörténik,

olykor az álom is valóra válik,

és az egész élet új irányt vesz,

olykor a Hold is kék színű lesz.

W. H. Auden3

Bevezetés Las Vegas, 2017 júliusa

A terem zsúfolásig telve. Mindenfelé leszegett fejű, mélyen elgondolkodó, fejhallgatós, napszemüveg mögé vagy sapka, kapucni alá bújt emberek. Nehéz eldönteni, hol érnek véget a testek, és hol kezdődnek a zöld posztós kártyaasztalok. A mustár- és narancssárga mintás kárpitjukkal, aranyszínű lábaikkal és szögletes formájukkal a hetvenes évek étkezőit idéző székeken látszólag minden rendszer nélkül foglal helyet a mintegy ezer résztvevő. A hevenyészett rudakra felfüggesztett, vakító neonlámpák miatt olyan a hely, mint egy kórház, ahol kissé erőltetetten próbálnak ünnepi hangulatot teremteni. Minden egy kicsit elnyűtt, ósdi és kopottas. Egyedül a mennyezetről lógó színes számok jelzik, hogy itt valami komolyabb dolog zajlik. A terem narancssárga, citromsárga és fehér szekciókra van osztva. A színkódolt plakátokon egy-egy szám szerepel, és alatta egyetlen pókerzseton rajza. A levegőben a kaszinók jellegzetes, állott szaga – a régi szőnyeg, a púder, az édesen émelyítő parfümök, a kihűlt rántott falatkák, a langyos sör és a reggel óta együtt aszalódó, sok ezer kimerült test összetéveszthetetlen, csípős kipárolgásának penetráns elegye – terjeng.

Ebben a minden érzékszervet próbára tevő zűrzavarban elsőre nehéz megmondani, miért tűnik úgy, hogy itt valami nem stimmel. Aztán leesik a tantusz: hátborzongatóan nagy a csend. Egy igazi pókerpartin emberek beszélgetnek, széklábak súrlódnak, lépések dobognak – és mindez ad egyfajta állandó háttérzajt. Itt viszont csak ideges energiák rezegnek az éterben. Tisztán érezhető, hallható, tapintható a feszültség. És ez lassan, de biztosan befészkeli magát az ember gyomrába is. Egyetlen hangot hallani csupán az egész teremben: a pókerzsetonok – hangos ciripeléssel udvarló kabócákat idéző – csörgését.

Ez az év legnagyobb pókertornájának – a World Series of Poker néven ismert pókervilágbajnoki sorozat főversenyének, a Main Eventnek – az első napja. Olyan ez, mint a US Masters, a Grand Slam és a Super Bowl együttvéve – csak itt nem kell emberfeletti edzettség az induláshoz. Ez a verseny mindenki előtt nyitva áll. Potom tízezer dollárért a világon bárki benevezhet, és esélyt kaphat arra, hogy elhozza a legnagyobb pókertrófeát: a világbajnoki címet és az akár 9 millió dollárt is meghaladó fődíjat – amelyet egy brit vagy ausztrál nyertes ráadásul adómentesen vihet haza. Egy pókerjátékosnak – legyen az profi vagy amatőr – ez az esemény egyértelműen a pálya csúcspontja. Aki itt nyer, az garantáltan beírja magát a pókertörténelembe. Szenzációs lehetőség: egy asztalhoz ülni a legjobbakkal, és versenybe szállni a pókervilág legrangosabb, legbusásabb díjáért. A teremben szép számmal ülnek olyanok is, akik évekig spóroltak erre az egy esélyre.

A nap vége felé járunk. A mai kezdőturnus több ezer indulója közül sokan már most végleg kiestek – bustoltak, ahogy itt mondják. (Azért kell napi turnusokra osztani az indulókat, mert a drága álom megvalósítása annyi embert csábít, hogy egyszerre nem férnének el a teremben.) A bennmaradók most csak arra koncentrálnak, hogy még holnap is versenyben legyenek. Senki nem akar az egész napos játékot követően nem sokkal a mai zárás előtt távozni. Mindenki a „szent szatyrot” várja: a kis átlátszó, visszazárható nejlonzacskót, amelybe azok a szerencsések pakolhatják aznap gyűjtött zsetonjaikat, akik másnap is folytathatják. Rá kell írniuk a nevüket, az országuk nevét és a zsetonjaik összértékét – csupa nagybetűvel –, mielőtt lezárnák a nyavalyás tasakot azzal a nem túl megbízható tapadócsíkkal. Majd jöhet a kötelező fotó a közösségi médiára, természetesen a zsetonértékkel és #WSOP hashtaggel. Csak ezután lehet kimerülten bezuhanni az ágyba valamelyik névtelen hotel egyik szobájában.

De a zacskózás és a posztolás egyelőre várat magára. A verseny még két teljes órán át tart. És sok minden történhet két óra alatt. Ezért is különös, hogy az egyik asztalnál csak nyolcan ülnek. Ők játszanak, meglesik leosztott lapjaikat és teszik, amit egy pókerjátékos ilyenkor tenni szokott. De a középső, a hatos szék üres. Normál körülmények között ez a legkevésbé sem lenne meglepő – itt is, ott is állnak üresen székek, ha valaki kiesett, és az új beszálló még nem érkezett meg. Csakhogy ez esetben nem kiesőről van szó. Az üres szék előtt, a zöld posztón takaros kis halmokban állnak a zsetonok – címletek és színek szerint, balról jobbra sorba rendezve. És az osztó minden egyes osztásnál odanyúl, hogy elvegye az alaptétet, az antét – azt a kötelezően befizetendő tétet, amelyet a verseny ezen szakaszában az asztalnál mindenkinek minden osztásnál be kell már tennie –, majd, anélkül, hogy felfordítaná, automatikusan el is „dobja” a lapokat, hiszen nincs ott senki, aki megjátszaná őket. A takaros zsetonkupacok körről körre fogyatkoznak. Mégsem ül az üres székre senki. De ki az az idióta, aki kifizeti a tízezer dolláros nevezési díjat a világ legrangosabb pókerversenyén, aztán mégsem ül le játszani? Ki az a bolond, aki hagyja, hogy így megegyék a vakok és alaptétek a Main Event kellős közepén?

Sajnálattal közlöm, hogy az a bolond e sorok írója volt. Míg asztaltársaim azt találgatták, mi lehet velem, én magzatpózban kuporogtam a padlón a Rio Hotel and Casino mosdójában, és – minek finomkodni – épp kihánytam a belem. Lehet, hogy romlott volt a guacamole – már akkor tudtam, hogy nem kellene megenni, amikor vacsoraszünetben megláttam a szálloda mexikói kifőzdéjében. Lehet, hogy ennyire megviselt a stressz. Lehet, hogy elkaptam valami fertőzést, és csak most jött ki rajtam. Ki tudja? Én a migrénemre fogtam.

Pedig annyira készültem! Minden eshetőségre volt tervem – természetesen még arra az esetre is, ha rám tör a migrén. Egész életemben szenvedtem tőle, így semmit nem bíztam a véletlenre. Jó előre bevettem egy fájdalomcsillapítót. Reggel jógával indítottam a napot, hogy ellazuljak. Meditáltam is. Kilenc teljes órát aludtam. És előző nap még vacsoráztam is, noha idegességemben általában egy falat sem megy le a torkomon. Mindez hiába.

Az élet már csak ilyen: megteszünk minden tőlünk telhetőt, de valami végül mindig kicsúszik a kezünk közül. A vak véletlennel nem számolhatunk. Ahogy a mondás tartja: ember tervez, Isten végez. Ha meg akarod nevettetni Istent, mesélj neki a terveidről. Én ott, a mosdó padlóján, határozottan hallottam némi kuncogást.

Eredetileg azért kezdtem pókerezni, mert pontosan tudni akartam, hol húzódik a határ, amelynek mentén elválik egymástól a szerencse és a tudás. Meg akartam tanulni, mit kontrollálhatok, és mit nem – és tessék, most megkaptam a határozott választ: a véletlennel szemben nem jön be a blöff. A pókert nem érdekelte, miért vonaglok a padlón. Nem volt kihez panaszt intéznem, nem siránkozhattam senkinek, hogy „de hát most van a Main Event!”. Mindegy volt a miért. Mindegy volt, hogy az idegesség, a stressz, a migrén vagy a romlott étel miatt maradok távol az asztaltól – a játék csak folytatódott nélkülem. Világos volt az üzenet. Tervezhetek én, amennyit akarok – egy ismeretlen tényező így is bármikor keresztbe tehet. És ahogy lesz, úgy lesz. A legtöbb, amit tehetek, hogy kihozom a maximumot mindabból, amit befolyásolni tudok – a többi, be kell látnom, nem rajtam múlik.

Épp azon lamentáltam, mi lenne a jobb: meghalni itt és most, vagy előbb összeszedni a maradék erőmet, és rávenni valakit, hogy zacskózza be azt a pár nyomorult zsetont, ami megmaradt, majd elvergődni a ragacsos és büdös vécéfülkéből, és méltóbb helyet keresni a halálra, amikor pittyent a telefonom. Erik Seidel, a mentorom üzenete jelent meg: „Na, hogy megy?” Jogos kérdés. Tudni szerette volna, hogyan teljesít a tanítványa élete legnagyobb megmérettetésén. A kuncogás erősödött. Összeszedtem minden maradék erőmet, hogy válaszolni tudjak.

„Jól. A zsetonom kicsit kevesebb az átlagnál.” És, tudomásom szerint, ez tényleg így is volt. „De nem adom fel.” Ebben volt némi csúsztatás, de egy magamfajta örök optimistánál ennyi belefér.

„Oké! Sok szerencsét!” – jött a válasz. Ó, Erik! Fogalmad sincs, mekkora szükségem van rá! Bizony, rám férne most egy nagy adag, régi vágású jó szerencse.

Kezdőtét New York, 2016 késő nyara

Költséges és veszélyes, így nincs is jobb tanítómester az életre, mint a kártyaasztal – különösen a pókerasztal.

Clemens France1

A terem túlsó végében megpillantom Erik Seidel védjeggyé vált baseballsapkáját a könyöklőn, aztán mellette magát Eriket is. Azért tudom, hogy ez a sapka a védjegye, mert távolról már régóta tanulmányozom őt. Kibicként feltérképeztem a személyiségét – vagy legalábbis mindazt, amit a személyiségéből megmutat. A többséggel ellentétben ő nem az a típusú profi, aki a rivaldafényt keresi, aki imádja a kamerát, a közönséget, aki büszke az allűrjeire – bármi legyen is az: dühroham, agresszió vagy épp a szüntelen locsogás. Nem, Erik csendes típus. Visszafogott. Olyan, aki mindenre odafigyel, és nem hagyja magát megzavarni. Az a benyomásom, hogy megfontoltan és precízen játszik. És általában nyer: már számos World Series of Poker, valamint World Poker Tour bajnoki címének és több tízmillió dollárnyi nyereménynek a büszke tulajdonosa. Nem véletlenül őt választottam. Elvégre arra készülök, hogy megkérjem, töltse velem az elkövetkező egy évet – ha úgy tetszik, már az első randinkon megkérem a kezét. A jövőm múlik azon, hogy sikeres volt-e a háttérkutatásom.

Rég nem voltam ilyen ideges. Még az öltözékemre is nagyon ügyelek – igyekszem kifinomultnak, de nem túl merevnek látszani, olyasvalakinek, aki komolyan veszi magát (de azért nem túl komolyan), aki megbízható, mégse sótlan, és akár néhány ital mellett is kellemes vele elbeszélgetni. Sok minden forog kockán, és nem lesz könnyű dolgom, ha Eriket akarom elcsábítani. Egy kávézóban találkozunk, amely úgy fest, ahogy egy „igazi” francia kávézót Hollywoodban elképzelnek. A megbeszéltnél korábban érkezem, Erik mégis megelőzött. A terem túlsó sarkában, görnyedten ücsörög az aprócska asztalnál, amely a langaléta termete mellett még kisebbnek hat. Fekete pólója éles kontrasztban áll sápadt, feszült arcával. Egy magazint olvasgat. Megkönnyebbülök, amikor kiszúrom, hogy a The New Yorker egyik számát tartja a kezében, méghozzá az augusztus végit, amelynek címlapján Sempé tengeri tájat ábrázoló akvarellje látható. Az a pókerjátékos, aki a The New Yorkert olvassa, garantáltan az én emberem. Lassan, óvatos léptekkel közelítek felé, mint a vadászkutya, ha szagot fogott, és nem akarja elijeszteni a prédát.

Erik Seidel minden bizonnyal a világ legszerényebb pókerbajnoka. Nem csak a díjaival emelkedik ki a többi játékos közül, hanem rendkívül hosszú pályafutásával is, hiszen karrierje indulása, azaz az 1980-as évek vége óta folyamatosan az első helyért versenyez. Márpedig ezért alaposan meg kellett dolgoznia. A játék rengeteget változott az elmúlt harminc évben. A modern élet sok másik területéhez hasonlóan a minőséget a pókerben is háttérbe szorította a mennyiség. A méricskélés, a statisztika ma már előbbre való, mint az intuíció, a megfigyelés. A játékelmélet nagyobb szerepet kap, mint a „megérzés”. Ez a trend olyan távoli területekre is begyűrűzött, mint a pszichológia, ahol a társadalompszichológia átadta helyét a neurológiának; vagy a zene, ahol algoritmusok és szakértők mérik ki patikamérlegen nemcsak azt, hogy mit hallgassunk, hanem azt is, hogyan, és a maximális hatás kedvéért a dalok minden egyes tizedmásodpercét tökéletesen megszerkesztik. A póker sem kivétel. A Kaliforniai Műszaki Egyetem PhD-hallgatói sorakoznak az asztalok mellett. Hogy valaki kinyomtatott statisztikával érkezik a partira, az ma már megszokott látvány. Szinte minden beszélgetésben már az elején szóba kerülnek olyan fogalmak, mint a játékelméleti optimum (game theory optimal, GTO) vagy a pozitív várható érték (positive expected value, +EV). A játékosok többet beszélnek gyakoriságokról, mint gyengékről és erősségekről.

De téved, aki a kevésbé matematikai, mint inkább pszichológiai alapokon és az emberismereten nyugvó játékstílusa miatt őskövületnek tartja Eriket, ő ugyanis mindig halad a korral. A profi póker fellengzős, káromkodós, tesztoszterongőzös, egóharcos világában nem csak visszafogott modorával lóg ki a sorból. Meglehet, ő az egyetlen profi pókeres, aki a Brooklyni Zeneakadémia (Brooklyn Academy of Music) méltán büszke tagja, aki hajlandó az ország másik végébe is elrepülni Dave Chappelle stand-up komikus egy fellépéséért, vagy aki töviről hegyire ismeri a gasztrotrendeket Los Angelestől Maniláig. És egész biztosan ő az egyetlen profi pókeres, aki jobban szereti New York-ot, mint Vegast – sok időt tölt Upper West Side-i otthonában, gyerekkora helyszínein, és nem csak Vegasban lebzsel. Őszinte kíváncsisága nem ismer határokat, életigenlése pedig hihetetlenül ragadós.

– Ismered Julia és Angus Stone-t? – kérdezi, csak úgy mellékesen, első találkozásunkkor.

Kiket? Sose hallottam róluk, nem is tudom hova tenni a nevüket. Számomra ismeretlen írók lennének? Színészek, akiket, szégyenszemre, még semmiben sem láttam? Mezei New York-i lakosok, akiket Erik szerint illene ismernem? Egyik sem, hanem, mint kiderül: zenészek. Remélem, nem szegi kedvét, hogy zenei ízlésem nem bizonyult túl kifinomultnak, és elbuktam a teszten. Lámpalázam sem segít rajtam.

– Egy ausztrál testvérpár, a duójuk igazán különleges. Számtalanszor hallottam már játszani őket.

„Igazán különleges” – ezt a kifejezést még sokat fogom hallani a jövőben. Birbigs stand-upja: igazán különleges. Az Othello új színpadi változata: igazán különleges. Az a furcsa kis szusibár, távol Vegas főutcájától, ahová első itt-tartózkodásom idején vacsorázni járunk: igazán különleges. A LuckyChewy becenévre hallgató profi pókerjátékos: igazán különleges. Erik negyed évszázaddal idősebb nálam, de vele beszélgetve rá kell döbbennem, mennyire elfelejtettem, micsoda élvezet új és új élményekkel gazdagodni. De közben ki is merít. Forog velem a világ, ahogy őt hallgatom. Szívesebben tölteném az estét négy fal között, bekuckózva, mintsem, hogy meghallgassam a legújabb előadást a 92Y-ban vagy egy totál ismeretlen kanadai zenész produkcióját a Joe’s Pubban. (Erik rángatott el mindkettőre, és mindkét esetben remekül választott. Az elkövetkező hónapokban lejátszási és Netflix-listámat elárasztják Erik ajánlásai, a hatására egy csomó új stand-up komikust meg színházi előadást fedezek fel, akiket és amelyeket „feltétlenül látni kell”, de persze sosem tudok megnézni. Ez az ember egy két lábon járó, egyszemélyes New York-i programajánló.) Az ideális este számomra így néz ki: vacsora otthon, egy pohár bor, egy bögre tea, egy jó könyv vagy film, az ágyamba bevackolva. Mire Erik: New York Cityben vagy, a világ legklasszabb városában! Nézd, mi mindenről maradsz le!

Ugyanilyen szenvedéllyel és soha nem múló kíváncsisággal űzi a pókert is. Figyelemmel kíséri a feltörekvő játékosok pályáját, mindig képben van a legújabb appokkal és programokkal kapcsolatban, és egy percig sem gondolja, hogy ő már mindent tud, amit a pókerről tudni lehet. Nem akar megrekedni. Ha mottót kellene választanom Erik életfelfogásához, ez lenne az: „Az élet túl rövid ahhoz, hogy kényelmes önteltségben töltsük.” Nem meglepő, hogy amikor végül én is felteszem, mert muszáj feltennem a nagy kérdést, amelyet mindenki feltesz neki – „Ha egyetlen tanácsot adhatna kezdő pókerjátékosoknak, mi lenne az?” –, a válasza csupán két szó: „Figyelj oda!” Milyen egyszerű tanács, és mégis mennyire nem fogadjuk meg! Sokkal nehezebb tudatosan jelen lenni, mint a legkisebb ellenállás felé mozdulni.

Eriket úgy ismertem meg, ahogy valószínűleg a legtöbb kezdő pókerjátékos: az 1998-as Pókerarcok (Rounders) című filmből. Ez a film hozta közel a pókert a tömegekhez. A történet szerint a Matt Damon által megformált, jó eszű joghallgató pókerezésből finanszírozza egyetemi tanulmányait, majd végül hátat fordít a jogi pályának, hogy főállásban pókerezhessen. A történet hátterét, Damon karakterének legfőbb inspirációját pedig nem más adja, mint a film során unásig agyonelemzett pókerparti: az 1988-as WSOP-döntő utolsó játszmája Erik Seidel és Johnny Chan között. „Johnny fuckin’ Chan, a mester” – harsogják a kommentátorok. És „Erik Seidel – a kölyök, aki nem is sejti, mibe szaladt bele”. Ez a világ leghíresebb pókerpartija, legalábbis a pókeresek körén kívül. Ahogy Seidel dámái elvéreznek Chan sorával szemben – profi csapdába sétált bele a gyanútlan áldozat.

Chan volt a címvédő világbajnok, Seidelnek pedig ez volt az első komolyabb megmérettetése. 165 ellenfelet kellett legyőznie ahhoz, hogy ott ülhessen a döntőben, ő lehessen az egyik utolsó, aki talpon maradt. Elképesztő bravúr volt ez a részéről, és egy elképesztő karrier vette ott kezdetét.

A film óriási sikert aratott az egyetemeken. Az 1990-es évek végén került a mozikba, és a 2000-es évek elejére majd’ minden hallgató arról ábrándozott, hogy pókerből finanszírozza a tanulmányait. Engem viszont akkor még egyáltalán nem érdekelt a póker – halvány sejtelmem sem volt róla, hogy mi az a sor, vagy hogy Chan hogyan is csalta vele csapdába Seidelt – számomra hottentotta volt az egész, és nem is vágytam rá, hogy elsajátítsam ezt a nyelvet. De amikor pár év múlva végre megnéztem a filmet, nagyon megfogott a mondat, amellyel Matt Damon karaktere összegezte Seidel és Chan párbaját: „A titok, hogy ne a lapokat, hanem az ellenfeled játszd.”2 Közhelyes, persze, mégis szíven ütött, mert olyan remekül megragadta, amit a világról gondoltam. Pszichológia. Önuralom. De olyan mértékű, hogy az ember képes végig passzolni egy sorral a kezében, ahogy azt Chan tette, eltitkolva, hogy a létező legjobb lapok vannak nála. Képes az orránál fogva vezetni az ellenfelét, és elhitetni vele, hogy már-már nyert, miközben egyetlen pillanatig sem volt rá esélye. Ebben még az is felfedezi a játék vonzerejét és a stratégia szépségét, aki azt se tudja, mi az a sor.

És most itt ül velem szemben a főhős maga: a kölyökből lett nagymester. A pókervilág egyik élő legendája. Én pedig arra készülök, hogy rávegyem, fogadjon tanítványává, szánjon rám egy évet az életéből, noha – tudomásom szerint – még sosem volt tanítványa, én pedig még sosem pókereztem. Azt akartam, hogy Erik tanítson meg játszani – sőt készítsen fel a legnagyobb pókertornára, a World Series of Pokerre avagy a WSOP-ra. Arra, ahol sok évvel ezelőtt a póker sztárjává avatták. Azt remélem, hogy mire idáig eljutunk, megtanulom, hogyan tudok tökéletes döntéseket hozni – és nemcsak a kártyaasztal mellett, hanem a való életben is. A póker révén akartam megzabolázni a szerencsét – megtanulni hatást gyakorolni akkor is, amikor úgy tűnik, nem nekem kedvez a lapjárás.

A tervem egy évre szólt. Egy korrekt, kezelhető, vállalható időintervallumra. Részletesen kidolgoztam a lépéseket. Felkérem Eriket, együtt dolgozunk, végül indulok a WSOP főversenyén, a Main Eventen. És a sztorit még az unokáimnak is mesélni fogom.

Az időkorlát kigondolása volt a könnyebbik feladat. Egy év jól körülhatárolható. Határozottan véges. Ezt könnyű lesz eladnom neki – hiszen egy évre bárki bevállal bármit. Hányszor mondjuk azt, hogy „ez a … éve lesz” vagy hogy „ezt az évet arra szánom, hogy…” – csak hogy könnyű legyen látni a végét. Kit érdekelne egy olyan sztori, hogy „három és fél évig próbálkoztam ezzel vagy azzal, de végül nem sikerült”? Kinek van ideje ilyesmire? Egy év még belefér, az megoldható. Egy év tervezhető nyugalom az élet zűrzavarában.

Csakhogy a sorsnak más tervei voltak. Így az én tervem füstbe ment. Eltűntek a jól kigondolt határok, cserébe jöttek az előre nem várt események. Ember tervez, Isten végez. Milyen igaz. Bármit gondolok is Istenről, egyvalamiben egészen biztosan hiszek: a véletlenben. Az univerzum zajában, amely szünet nélkül zakatol, mit sem törődve velünk, a terveinkkel, a vágyainkkal, azzal, hogy mit és miért teszünk. Ez a zaj mindig bezavar, mindegy, mi mellett vagy ellen tesszük le a voksunkat. Variancia. Véletlen. Kontrollálhatatlan tényező – mindegy, mit vetünk be ellene. Mégis próbálkozunk. Ki hibáztathatna érte?

Ekkor már régóta azon küszködtem, hogy mind az életben, mind a döntésekben megtaláljam az egyensúlyt a szerencse és a teljes körű irányítás között. Még gyerekkoromban ért talán a legnagyobb szerencse az életben: a szüleim eljöttek a Szovjetunióból, és ezzel a lehetőségek olyan tárháza nyílt meg előttem, amely másképp örökre zárva maradt volna számomra. Kamaszkoromban minden csepp energiámat, minden agysejtemet a kiváló tanulmányi eredmény elérésére fordítottam, hogy a családban én lehessek az első amerikai diplomás. Felnőttként már szerettem volna kibogozni, hogy mindabból, amit elértem, mennyi múlt rajtam, és mennyi a sors szeszélyén – és ahogy előttem már sokan mások, én is tudni akartam, mennyi a saját érdemem, és mennyit köszönhetek a vak szerencsének. Simone de Beauvoir Tout Compte Fait3 (Számvetés) című könyvében azt mondja a saját életéről, hogy „annak, hogy épp az az ondósejt hatol át épp annak a petesejtnek a falán – beleszámítva annak az esélyét is, hogy a szüleim épp egymással találkoztak, hogy előtte ők maguk is megszülettek, és azelőtt minden felmenőjük is megszületett –, nos, annak alig volt egy a sok százmillióhoz az esélye, hogy bekövetkezzék”. Így látta Beauvoir a véletlen szerepét a létezésében.

És az is a véletlen műve volt – méghozzá a tudomány jelen állása szerint egy teljesen megjósolhatatlan véletlené –, hogy nőnek születtem. Attól kezdve, véleményem szerint, ezerféleképp alakulhatott volna a jövőm, a múltam minden egyes pillanatában: megeshetett volna, hogy megbetegszem, és emiatt félbehagyom a tanulmányaimat; vagy hogy nem találkozom Sartre-ral; szó szerint bármi megtörténhetett volna.4

Hogyan is remélhetnénk, hogy szétválaszthatjuk a véletlenszerűt a szándékostól?

Így vizsgálódásom leginkább filozofikus jellegű volt. És az általam ismert legjobb módszert választottam hozzá: jelentkeztem posztgraduális képzésre. Feltettem a kérdést. Írtam néhány tanulmányt. Azon elmélkedtem, vajon mennyire gyakori, hogy valóban a kezünkben van az irányítás. És a vélt vagy valós kontroll tudatában vajon hogyan döntünk olyan szituációkban, amelyekben valójában a szerencse irányít? Hogyan reagálunk bizonytalan helyzetekre a megfelelő információk hiányában?

Az alatt az öt év alatt, a Columbia Egyetemen végzett tudományos kutatómunka keretében több ezer önként jelentkezőt kértem meg arra, hogy vegyenek részt egy szimulációs tőzsdejátékban, amely időre ment. A résztvevők azt a feladatot kapták, hogy két részvény valamelyikébe vagy egy kötvénybe „fektessenek be” egy bizonyos pénzösszeget – a saját, igazi pénzükből. És ezt, adott időn belül akár több százszor is megismételhették, szabadon próbálkozhattak.

Ebben a játékban a teljesítmény egyenes következménye volt, mekkora lesz a haszon, amely igen széles skálán mozgott: 1 dollártól 75 dollárig. A próbálkozások során kiderült, hogy a kötvény mindig biztonságos megoldás: garantáltan fizet, de mindig keveset – egész pontosan 1 dollárt. A részvények azonban a valódi részvénypiaci mozgásokat imitálták. Sokkal többet – körönként akár 10 dollárt is – hozhattak, de megesett, hogy hatalmasat zuhantak, és akkor bizony egyetlen kattintás 10 dollárral csappantotta meg az addigi egyenleget.

Minden játékkörben véletlenszerűen dőlt el, hogy a (rendkívül kreatívan A-nak és B-nek elnevezett) két részvény közül melyik lesz a „jó” és melyik a „rossz”. Aki a jót választotta, annak 50 százalékos esélye volt arra, hogy nyer 10 dollárt, 25 százalékos esélye, hogy semmi haszna nem lesz, és 25 százalékos, hogy veszít 10 dollárt. Aki a rosszat választotta, annak máris csak 25 százalékos esélye maradt a gyarapodásra, miközben a veszteség esélye 50 százalékosra ugrott. Ebből az egészből engem a következő érdekelt: milyen stratégia mentén hozzák meg döntéseiket a résztvevők – és milyen gyorsan jönnek rá, hogy melyik a nyerő részvény? (Az optimális befektetési stratégia esetén az ember hamar a jó részvény felé mozdul, mert így az össznyeresége még az időszakos veszteségek mellett is magasabb lesz.)

Az eredmények azonban azt mutatták, amire egyáltalán nem számítottam: a résztvevők újra és újra túlbecsülték, mekkora befolyásuk van az eseményekre. Pedig kivétel nélkül értelmes emberek voltak, sok mindenben egyenesen kimagaslóak: jobban át kellett volna látniuk. Mégis elhamarkodottan döntöttek arról, hogyan osztják meg a befektetéseiket, ráadásul rendkívül szűkös információk alapján választották ki, melyik lehet a „jó” részvény, és döntésük mellett még akkor is kitartottak, amikor veszíteni kezdtek. Minél nagyobbra értékelték saját tudásuk jelentőségét a puszta szerencsénél, annál kevésbé figyeltek arra, amit a valóság próbált üzenni, és annál rosszabb döntéseket hoztak: egyre kevésbé voltak hajlandóak a nyerő részvényre váltani, ehelyett inkább még több pénzt nyomtak a veszteséges részvénybe, vagy teljesen átálltak a kötvényre.

Tették ezt azért, mert azt képzelték, többet tudnak, mint amennyit valójában tudtak, és figyelemre se méltatták azokat a jeleket, amelyek cáfolták volna a meggyőződésüket – főleg akkor, amikor a nyertes részvényből vesztes részvény lett, és vice versa, ahogy az a valódi részvénypiacokon is elkerülhetetlenül bekövetkezik. Más szóval, épp az események irányításának illúziója gátolta őket abban, hogy valóban kontrollálni tudják a játékot – és folyamatosan egyre rosszabb és rosszabb döntéseket hoztak. Csinálták, ami egyszer már bevált, vagy amiről úgy hitték, be fog válni – és nem vették észre, hogy megváltoztak a körülmények, ezért a korábban sikeres stratégia többé már nem működik. A résztvevők nem hallották meg, mit üzen nekik a világ, ha nem az volt az üzenet, amit hallani akartak. Élvezték, hogy ők uralják a világukat. És amikor a külső események túljártak az eszükön – nos, az nagyon nem volt ínyükre. Íme, a kegyetlen igazság: nagyon gyakran akkor is azt hisszük, kezünkben az irányítás, amikor valójában a véletlen kegyeire vagyunk bízva.

Nem hagyott nyugodni a probléma, de nem találtam a megoldást. Hogyan használhatnánk úgy ezt az elméleti tudást, hogy általa jobb döntéseket hozzunk a gyakorlatban?

Kemény dió ez, méghozzá azért, mert a szerencse és a tudás kapcsolata a valószínűségen alapszik. Csakhogy az emberi agyműködés egyik legalapvetőbb hiányossága, hogy nem tudja kezelni a valószínűségeket. A statisztika teljesen ellentmond annak, amit az ösztöneink súgnak: agyunk – evolúciós okoknál fogva – egyszerűen nem alkalmas arra, hogy felfogja a statisztikában rejlő bizonytalanságot. Az őskorban nem voltak sem számok, sem számítások, minden tudást személyes tapasztalatokból és mások beszámolóiból szereztünk. Nem tanultunk meg elvont formában átadott információkat feldolgozni, nem találkoztunk olyan kijelentésekkel, mint például: „Ezen a vidéken rendkívül ritka jószág a tigris, mindössze 2 százalékos az esélye, hogy szembetalálkozunk itt egy ilyen állattal, annak pedig még kisebb, hogy meg is támad minket.” Sokkal inkább a nyers érzelmekből olvastunk: „Tegnap éjjel itt járt egy tigris, és irtó félelmetesnek látszott.”

E hiányosságunkat több ezer év elteltével sem dolgoztuk le – erre vezethető vissza a leírás és a tapasztalat között húzódó szakadék (description-experience gap) is. A vizsgálatok során újra és újra bebizonyosodik, hogy az emberek képtelenek felfogni a számszaki szabályszerűségeket, és az eléjük tárt adatok helyett a „zsigeri megérzéseik”, az „ösztöneik” vagy épp a „benyomásaik” alapján hoznak döntéseket. Meg kell tanulnunk, hogy a valószínűségek fényében nézzük a világot. De ha így teszünk is, még mindig gyakran megesik, hogy a számok helyett inkább a saját tapasztalatainknak hiszünk; hogy a kutatási eredmények helyett azt fogadjuk el, amiben hinni akarunk.

Vegyünk példának egy olyan témát, amely mostanában sokakat foglalkoztat: a katasztrófakészültséget. Hogyan lehet felkészülni a felmelegedéssel egyre gyakoribbá váló, szélsőséges időjárási eseményekre – hurrikánokra, árvizekre, földrengésekre? Mi a helyzet az atomháborúval vagy a terrortámadással? Kell ilyesmitől tartanunk? A statisztikák alapján közelebb kerülünk az efféle kérdések megválaszolásához – segítenek például eldönteni, kössünk-e speciális biztosítást az otthonunkra, vagy hogy vásárolhatunk-e egyáltalán ingatlant egy bizonyos területen; ahogy biztosan léteznek olyan táblázatok is, amelyekből kiderül, mekkora a veszélye annak, hogy terrortámadás áldozatai leszünk, szemben, mondjuk, azzal, hogy megcsúszunk a zuhanyzóban, és súlyos vagy végzetes fejsérülést szenvedünk. A pszichológusok mégis mindig arra jutnak, hogy hiába mutogatunk mindenféle táblázatokat az embereknek, ettől nem javul a kockázatértékelésük, és nem hoznak másfajta döntéseket.

Hogy mégis mitől változhat meg a véleményük? Ha személyesen élnek át egy eseményt, vagy jól ismernek olyasvalakit, aki átélte azt. Akit például New Yorkban ért a Sandy hurrikán, az nagyobb eséllyel köt árvízbiztosítást. Aki ezt nem élte át, az meg talán nyugodt szívvel vesz tengerparti villát Malibun befektetési céllal, noha a számok azt mutatják, hogy az a tengerparti szakasz, a villával együtt, nem is olyan soká víz alá kerül. Aki átélte a 2001. szeptember 11-i terrortámadást, az nyilván valós fenyegetésnek tartja a terrorizmust. Ám az emberi reakció egyik esetben sem áll arányban a statisztikával. Nem szükséges minden New York-i házra árvízbiztosítást kötni – ez csak az átélt szörnyű élmények túlkompenzálása. Ugyanakkor borzasztó ötlet hosszú távú befektetésnek tengerparti ingatlant venni – ez az alulkompenzálás, amely arra vezethető vissza, hogy a befektető a statisztikában szereplő eshetőségeket még sosem tapasztalta meg személyesen. Annak a veszélye, hogy a saját zuhanyzónkban sérülünk meg, sokszorosa annak, hogy terrortámadás áldozatai leszünk – de próbáljunk csak meggyőzni erről bárkit is, főleg, ha ismerőse veszett oda az ikertornyok romjai alatt.

A személyes tapasztalat mindennél meggyőzőbb, csakhogy ezek a tapasztalatok a legtöbb esetben hihetetlenül torz képet mutatnak: tanulságosak ugyan, de többnyire nem a megfelelő tanulságot vonjuk le belőlük. Ezért is olyan nehéz szétszálazni a véletlen és a saját tudás szerepét a hétköznapi döntéseinkben: ez statisztikai feladat, amelynek elvégzéséhez általában mind az eszközeink, mind az ismereteink hiányoznak. És itt jön a képbe a póker. A tapasztalat, ha jól hasznosítjuk, rengeteget segíthet abban, hogy megértsük azokat a helyzeteket, amelyekben a valószínűség játszik főszerepet. A tapasztalat nem lehet egyszeri, esetleges, hanem szisztematikus tanulási folyamatnak kell lennie – mint amilyen például a kártyaasztal mellett megy végbe. A megfelelően zajló szisztematikus tanulási folyamatnak jóval nagyobb hasznát vesszük abban, hogy felismerjük és elkülönítsük a véletlen szerepét, mint annak, ha vég nélkül számolgatunk vagy elméleteket tanulmányozunk.

A tudás kontra véletlen problematikája még sok évvel az után is velem maradt, hogy befejeztem a tanulmányaimat, sőt akkor vált csak igazán személyes kérdéssé számomra. 2015 nem sok jót hozott a Konnikova-klánnak. Január első hetében az élet szinte minden területén a példaképemnek tartott anyám közel húszévnyi hűséges szolgálat után, lényegében egy cégfelvásárlással összefüggő létszámleépítés miatt, elveszítette az állását. A munkatársai sírtak a hír hallatán. A főnöke is megsiratta. A csapat petícióban kérte a céget, hogy vegyék vissza. Számítógépes programozóként remekül értett a szakmájához, ezért meggyőződésem volt, hogy hamar munkát talál majd. Ehelyett arcon csapta a Szilícium-völgy kegyetlen valósága: itt bizony él és virul az életkor alapú negatív diszkrimináció – főleg a nők esetében. Anyám ekkor az ötvenes éveiben járt – a fiatal kollektívákból már kilógott, de a nyugdíjhoz még fiatal volt. Eltelt egy év, és neki még mindig nem volt állása. „Az élet annyira igazságtalan!” – ez volt az első gondolatom. Csakhogy, ha anyám valamit megtanított nekem, akkor azt egészen biztosan, hogy az élet nem ismeri az igazságosság fogalmát. Minden csak a szerencsén múlik. És ezt el kell fogadni.

Néhány hónappal anyám elbocsátása után az én életvidám, egészséges, egyedül is vígan boldoguló nagymamám egyik éjjel megcsúszott és elesett. Ott volt az éles fém ágykeret, a kemény linóleumpadló, és nem volt ott senki, aki észrevehette volna, hogy baj van. A szomszédok találtak rá másnap reggel – gyanús lett nekik egy felkapcsolva maradt lámpa. Két nap múlva halt meg. Nem tudtunk elbúcsúzni. Még az utolsó beszélgetésünkre sem emlékszem – talán mert hétköznapi dolgokról esett szó, a szokott hangon beszéltünk, és semmi újdonságról nem számoltunk be egymásnak. Egészen biztosan megkérdezte, mikor jön ki a nyomdából az új könyvem, pedig nem is tudta volna elolvasni – meg kellett volna várnia az orosz fordítást –, mégis nagyon várta, hogy kézbe vehesse. És fogadni mernék, hogy azt a kérdést is feltette, amelyet minden alkalommal, amikor találkoztunk, és amelyre én minden alkalommal türelmetlenül reagáltam: „Ne kérdezgess már! Majd szólok, ha igen.” Én ideges lettem, ő meg rám ripakodott, hogy akkor soha többé nem kérdez tőlem semmit. Lehettem volna kedvesebb vele. De utólag már könnyű tisztán látni. A nekem küldött hangpostaüzeneteit mindig azzal zárta, hogy „Nagyi voltam”. Mintha összetéveszthetném bárkivel is. És az utolsó időkben sosem hívtam vissza azonnal. Nagyanyám átélte a II. világháborút, túlélte Sztálint, Hruscsovot, Gorbacsovot – de legyőzte őt a csúszós padló és egy rossz lépés. Milyen igazságtalan. Vagy inkább szerencsétlen. Ha stabilabb az a lépés, még mindig köztünk lenne.

Abban az évben a férjem volt a következő: őt is kirúgták. A startupnál, amelybe beszállt, nem a tervek szerint sikerült a start, és ezzel én egy időre megint olyan helyzetbe kerültem, amilyenre már évek óta nem volt példa: szabadúszó írói bevételemből kellett eltartanom az egész családot. Kiköltöztünk gyönyörű, West Village-i lakásunkból, és változtattunk a szokásainkon. Minden tőlünk telhetőt megtettünk, hogy alkalmazkodjunk a kialakult helyzethez. De mindezek tetejébe az én egészségem is megroppant. Nem sokkal korábban diagnosztizáltak nálam valami furcsa autoimmun betegséget. Senki sem tudta, pontosan mi is ez, de a hormonháztartásom a feje tetejére állt, és hirtelen nagyjából mindenre allergiás lettem. Olykor a lakásból is képtelen voltam kitenni a lábamat: kiütések borították el a bőrömet, ha bármi hozzáért, odakint pedig tombolt a tél. Így hát maradtam otthon, a laptop előtt, egy régi, bő pólóban, és reménykedtem. Sorra jártam a szakorvosokat, kipróbáltam mindenféle szteroidos kúrát, de mindenütt ugyanazt kaptam: az állapotom idiopátiás eredetű. Ez orvosi nyelven annyit tesz, hogy „fogalmunk sincs, mi okozza”. Ez az idiopátia (igen, a szó ugyanarról a tőről ered, mint az idiotizmus) drága mulatság volt. És hatalmas igazságtalanság. Vagy inkább merő balszerencse.

De biztos ez? Talán az én hibám volt, mert sok évvel ezelőtt nem hallgattam anyámra, és kisurrantam játszani az erkélyre. Elvégre Oroszországban születtem, és Csernobil után nem ok nélkül intettek arra, hogy maradjak odabent. Lehet, hogy a kétéves énem volt a hibás. Csak bólogatni tudtam, amikor James Salter egyik könyvében a következőket olvastam: „Ezeket az idiopátiásnak nevezett betegségeket nem tarthatjuk spontán eredetűnek. Ösztönösen tudjuk, hogy többnek kell lennie a háttérben, valami láthatatlan gyengeségnek, és ezek a betegségek ezt használják ki. Nem hihetjük, hogy teljesen véletlenszerűen sújtanak le – elviselhetetlen lenne ez a gondolat.”5 De akár a véletlen műve volt, akár nem, rendkívüli módon megkínzott.

A jól ismert gondolatmenet szerint a szerencse átszövi az egész életünket, és mindenütt jelen van: a szürke hétköznapoktól kezdve – akár munkába menet is, amikor csak rajta múlik, hogy biztonságban megérkezünk a munkahelyünkre – egészen a szélsőséges helyzetekig, amikor túlélünk egy háborút vagy terrortámadást, miközben mások, tőlünk alig néhány centire, már nem ilyen szerencsések. Mégis csak akkor veszünk tudomást Fortunáról, amikor hátat fordít nekünk. Nem jellemző, hogy megkérdőjeleznénk a véletlen szerepét, amikor megvéd minket másoktól és önmagunktól. Addig nem foglalkozunk vele, amíg a mi oldalunkon áll – hiszen láthatatlanul teszi a dolgát. De mihelyst ellenünk fordul, ráébredünk, micsoda erővel bír. És mindjárt töprengeni kezdünk a miértjein és a hogyanjain.

Vannak, akik a számokban lelnek vigaszt: a középiskolai matekból is ismert valószínűségben. Ahogy azt Sir Ronald Aylmer Fisher, a 20. század egyik nagy statisztikusa és genetikusa már 1966-ban megállapította: „Aminek az esélye egy az egymillióhoz, az nyilvánvalóan pont olyan gyakorisággal fog bekövetkezni, se többször, se kevesebbszer, akkor is, ha pont mi vagyunk az az egy, akivel megesik.”6 Ha csak azt vesszük, hogy jelenleg mintegy 7,5 milliárd ember él ezen a bolygón, máris bizton állíthatjuk, hogy rendszeresen történnek nagyon is valószínűtlen vagy annak vélt események. Másodpercenként következik be olyasmi, aminek az esélye „egy az egymillióhoz”. Egyik ismerősünk bizarr baleset áldozata lesz. Egy másik elveszíti az állását. Egy harmadikat rejtélyes betegség támad meg. Valaki megnyeri a főnyereményt a lottón. Nem más ez, mint valószínűség, színtiszta statisztika – mindez se nem jó, se nem rossz, csupán életünk szerves része. Az lenne az igazán különös, ha soha nem történnének furcsa egybeesések, egyszeri „csodák”.

Egyesek érzelmekkel töltik meg a valószínűségeket. Ebből születik a szerencse: a véletlen, amely hirtelen, attól függően, hogy szerencsés vagy szerencsétlen, negatív vagy pozitív előjelet kap. Így lesz jó szerencsénk vagy balszerencsénk. Így ér minket szerencsés vagy szerencsétlen véletlen, amelyben sokan értelmet, irányt és szándékot vélnek felfedezni. És akkor az már sors, karma, kiszmet – olyan véletlen, amelynek terve van velünk. Sorsszerű fordulat, amelynek be kellett következnie. Sőt vannak, akik még ennél is tovább merészkednek, és a véletlenben egyenesen predesztinációt, eleve elrendelést látnak. Úgy vélik, hogy „ennek így kellett lennie”, és szerintük az, hogy van bármiféle hatalmunk vagy szabad akaratunk, csupán illúzió.

Na, és pontosan hogyan is illeszkedik ebbe az egészbe a póker? E kísérlet megkezdése előtt soha életemben nem pókereztem. Még csak nem is láttam valódi pókerjátszmát. Semmit sem gondoltam a pókerről. De amikor egymás után ennyi balszerencsés esemény ért, azt tettem, amit tenni szoktam, ha meg akarok érteni valamit. Olvasni kezdtem. Bármit és mindent, ami segíthet fényt deríteni arra, mi a csuda zajlik körülöttem, hogy egy kicsit újra a kezemben érezhessem a gyeplőt. Kutakodásom során bukkantam rá Neumann János Theory of Games and Economic Behavior7 (Játékelmélet és gazdasági viselkedés) című könyvére.

Neumann a 20. század egyik legnagyobb matematikai és stratégiai zsenije volt: ő találta fel azt az apró gépet, amelyet mind magunkkal hordunk, és amelyet komputernek hívnak (az ő idejében, persze, még sokkal nagyobb volt). Ő alkotta meg a hidrogénbomba alapjául szolgáló technológiát. És ő a játékelmélet atyja. A Theory of Games az egyik alapműve, és elárulom, mit tudtam meg belőle: az egész elméletet egyetlen játék ihlette – a póker. „A való életben is sokszor blöffölünk, gyakran alkalmazunk apró, megtévesztő trükköket, fontolgatjuk, vajon a többiek mit gondolnak, mi a szándékunk” – írta Neumann. Majd így folytatta: „És az én elméletem szerint ez a játékok lényege.”

Neumannt a legtöbb kártyajáték hidegen hagyta. Unalmasnak tartotta szinte valamennyit, ahogy azokat az embereket is, akik ezekre pazarolták az életüket, és a merő véletlenből igyekeztek – lehetetlen módon – profizmust kovácsolni. Megítélése szerint a puszta véletlen irányította játékok semmivel sem rosszabbak, mint az ellentéteik: az olyan játékok, mint a sakk, ahol – elméletileg – minden információ rendelkezésre áll, és minden lépés előre kikalkulálható. Gyanakvással viseltetett tehát minden játék iránt – egyet kivéve: és ez a póker. Azt szerette. Úgy vélte, a pókerben jelen van a tudás és a véletlen láthatatlan egyensúlya, amely az életünket kormányozza – kell hozzá annyi tudás, hogy érdemi legyen a játék, és van benne annyi véletlen, hogy legyen benne kihívás. Neumann minden szempontból rém rossz játékos volt, de ez sosem szegte kedvét. Számára a póker volt a tökéletes rejtvény: mindenáron meg akarta érteni, fel akarta göngyölíteni, hogy – végül – diadalmaskodhasson felette. Úgy vélte, ha rájön, hogyan választható külön a tudás és a szerencse, hogyan maximalizálható az előbbi szerepe, és hogyan minimalizálható az utóbbi gáncsoskodása, akkor rátalál az élet legnagyobb döntési problémáinak megoldására.

Mert a póker – ellentétben bármely más játékkal – olyan, mint az élet. Más, mint a rulett, ahol a puszta véletlen dönt, és más, mint a sakk, ahol tökéletes információk alapján elegáns matematikai megoldások születnek. A pókerben, csakúgy, mint az életben, e kettő kibogozhatatlanul összefonódik. A póker az életünket meghatározó két, egymásnak feszülő erő – a véletlen és a kontroll – forgáspontjában áll, és megteremti e kettő egyensúlyát. Egyetlen hand, egyetlen parti, egyetlen torna erejéig akárki lehet szerencsés – vagy épp balszerencsés. Elég egyetlen fordulat, és bárki a világ legjobbja lehet, majd a következő fordulattal máris a számkivetettek között találhatja magát, mindegy, mekkora a tudása, mennyit tanult, készült és gyakorolt, vagy épp mennyire tehetséges. Ám a szerencse mégis csak rövid távon lesz a barátunk vagy az ellenségünk. Hosszabb távon a tudás és a készség számít.

A póker is matematikai alapokra épül, de ehhez hozzáadódik még egy nagy adag emberi szándék, interakció, pszichológia – nüanszok, megtévesztések, apró trükkök, amelyek nem épp a valóságot tükrözik, de előnyhöz juttathatják a játékost a társaival szemben. Az ember nem racionális lény. Az információ nem áll mindenki rendelkezésére, nincsenek viselkedési „szabályok”, csak normák és javaslatok, amelyeket – bizonyos tág határokon belül – bárki bármikor megszeghet. Neumannt csak azok a játékok érdekelték, amelyek – a való élethez hasonlóan – soha nem térképezhetők fel teljesen. Az életben is mindig részleges információk alapján igyekszünk meghozni a lehető legjobb döntéseket: azt sosem tudhatjuk, mi van a másik fejében, ahogy a pókerben is csak a saját lapjainkat ismerjük. A való élet nem csak a matematikailag optimális döntések modellezéséről szól. Meg kell próbálnunk meglátni, ami a szemnek láthatatlan, ami sajátosan emberi. Be kell ismernünk, hogy pusztán modellezéssel soha nem leszünk képesek megérteni az emberi természet szeszélyeit és meglepetéseit.

Amikor arról olvastam, hogy Neumann minden más helyett miért épp a pókert választotta arra, hogy megfejtse a világ legfontosabb stratégiai döntéseit – elvégre az Egyesült Államok hadseregének tanácsadója volt –, valami bekattant. A kutatásaimat és a tanulmányaimat mind elméleti síkon végeztem, a póker viszont nem csupán elmélet. A póker maga a gyakorlat. A póker egy élő kísérlet. Megteremti az emberi elme számára optimális tanulási környezetet. Ráadásul nem egyszeri esemény, hanem szisztematikus folyamat. Vagyis tökéletesen illik a terveimhez.

A póker nem homogén játék, ráadásul többféle változatban létezik, különböző nevekkel: Stud, Omaha, Razz, Badugi, HORSE. Mindegyiknek megvan a maga szabályrendszere, de a legalapvetőbb paraméterek mindegyikben ugyanazok: néhány kártyát felfordítva osztanak ki, így mindenki láthatja őket – ezek a közös lapok –, néhány kártyát pedig lefordítva, így azokat csak az láthatja, aki kapta. A játékosok a saját lapjaik ismert és a többiek lapjainak vélt erőssége alapján döntenek arról, hogy mekkora téteket tesznek fel. Mivel a közös lapokon kívül mindenki csak a saját lapjait ismeri, a játékot hiányos információk alapján játsszák: csekély ismeretek birtokában kell a lehető legoptimálisabb döntést meghozni. Az utolsó kör végén utolsóként játékban maradó játékos kapja meg a potot, vagyis azt a pénzösszeget, amely az addigi tétekből összejött.

Nekem arra a változatra esett a választásom, amely történetesen a póker legnépszerűbb válfaja. Ez a No Limit Texas Hold’em. A no limit, vagyis felső határ nélküli játék két dologban különbözik a többi változattól. Az egyik az, hogy eltérő mennyiségű információ áll rendelkezésre a saját és a közös lapokról. Minden játékos két lapot kap kézbe, lefordítva (hole cards). Ez minden játékos saját, privát információja. A másik viselkedéséből ugyan megpróbálhatjuk kitalálni, mi van a kezében, de biztosan sosem tudhatjuk. Az egyetlen információnk a többiekről – miután a nyilvános információk is napvilágot láttak (azaz kikerültek az asztalra osztott, közös lapok) – mindössze annyi, mikor, mekkora téteket tettek. A hold’em verzióban a közös lapokat három körben osztják ki: először az első három kártya együttesét, amely egyszerre kerül az asztalra: a flop, majd egy újabb kör tét után jön a negyedik kártya: a turn, aztán az ötödik kártya: a river. Ezek után van összesen két lap a kezünkben, amelyeket csak mi ismerünk, és van öt lap az asztal közepén, valamint négy licitkör (street, avagy utca) – ezekből van esélyünk kitalálni, hogy a számunkra ismeretlen lapok hogyan viszonyulnak a saját lapjainkhoz.

A póker egyes változataiban túl sok az ismeretlen változó (az egyikben például minden játékos öt lapot kap lefordítva, hogy a többiek ne lássák), és túlságosan kevés szerep jut a tudásnak, más változataiban meg nem sok minden marad titokban (csupán egyetlen kézben tartott lap), így a találgatásra sem marad túl sok lehetőség. A Texas Hold’emben ezzel szemben az ismert és az ismeretlen tényezők egészen jól használható egyensúlyt teremtenek tudás és véletlen között. A két kézben tartott lappal kialakul a lehető legpraktikusabb arány: kellően sok az ismeretlen ahhoz, hogy a játék jól szimulálja a való életet, de nem olyan sok, hogy az egész egy zsákbamacska legyen.

A másik, amiben Neumann kedvenc változata eltér a többitől, az épp a no limit kitétel. „A limitált játékban a színtiszta blöff hatása is korlátozott”8 – magyarázza Amarillo Slim, korának egyik legjobb pókerjátékosa, aki 1972-ben megnyerte az akkor harmadik alkalommal megrendezett WSOP főversenyét. Ha van limit, az azt jelenti, hogy a téteknek van egy felső határuk. Ezt a felső határt olykor a „házirend” szabja meg – ez egy tetszőlegesen meghatározott érték, amely fölé senki nem mehet. Az úgynevezett pot-limit játékban ezzel szemben a játékban lévő kassza mérete határozza meg: senki nem tehet ennél nagyobb tétet. Így vagy úgy, a lényeg, hogy a játékosok mozgásterét mesterségesen korlátozzák. A no limit játékban bármikor feltehetjük akár az összes zsetonunkat is. All-int jelenthetünk a teljes stackünket betolva a potba. Na, ez az a pont, ahol a játék kezd igazán érdekessé válni. A limit „beszariaknak meg könyvelőknek” való, vallja Slim, aki szerint „ha nem tudsz mindeneddel »borítani« valakire – vagyis nem teheted fel az összes zsetonodat, ami előtted van –, akkor az nem is igazi póker”.

És ettől lesz a játék a hétköznapi döntéshozatal különösen hatásos metaforája. Mert az életben sincs limit: kívülről semmi sem korlátozza, hogy mindenünket feltegyük egy döntésre, egy lapra. Mi akadályozhatna meg bennünket bármikor is abban, hogy kockára tegyük az összes pénzünket, a jó hírünket, a szívünket vagy akár az életünket is, ha úgy akarjuk? Semmi. Semmiféle szabály sem tiltja – kivéve a saját, belső számvetésünket, amely csak előttünk ismert. Amikor a körülöttünk élők eldöntik, ők mennyit kockáztassanak, jól tudják, hogy mi akár mindenünket is feltehetjük. Ezt az elgondolást, amely szerint az élet soha véget nem érő hazárdjátékok sorozata, a játékelmélet másik nagy koponyája, a Nobel-emlékdíjas közgazdász, Thomas Schelling tette népszerűvé. Szerencsejáték, hogy egy kapcsolatban ki mondja ki először, hogy „szeretlek”, és teszi fel az egész szívét egyetlen lapra. És ha kimondja, vajon továbbra is játékban marad? Ki áll fel előbb a tárgyalóasztaltól? Ki robbantja ki a háborút? A lehetőség, hogy mi magunk vagy bárki más bármikor bemondhatja az all-int: ez az a kulcsváltozó, amely olyannyira megnehezíti számos döntésünket.

És persze ne feledkezzünk meg a játék érzelmi vetületéről sem. Sem a kártyaasztalnál, sem a való életben nincs még egy olyan kockázatos lépés, mint az all-in: a legjobb esetben „duplázunk” – megnyerünk mindent, ami megnyerhető, és a zsetonhalmunk legalább a kétszeresére nő, de itt akár véget is érhet a játék. Lehet, hogy megkötjük életünk üzletét, rátalálunk életünk párjára – de az is lehet, hogy csődbe megyünk, vagy darabokra törik a szívünk. Akárcsak az életben, a no limit pókerben is hatalmas a kockázat, és hatalmas a jutalom. Nem véletlen, hogy a WSOP főversenyének bajnokát is No Limit Texas Hold’emmel választják ki. És nem véletlen, hogy én is ezt a játékot választottam. Aki a lehető legjobb döntésekre törekszik, annak a gyakorláshoz is a legjobb szimulációt kell alkalmaznia.

Ha eldöntöttük, mit játszunk, még valamit el kell döntenünk: készpénzes játék vagy torna? A készpénzes játékban minden zsetonnak pénzben kifejezett értéke van. Egy meghatározott összeggel, mondjuk, 100 dollárral tudunk beszállni a játékba, és pontosan ennek az összegnek megfelelő mennyiségű zsetont kapunk. Bármikor dönthetünk úgy, hogy kipótoljuk a zsetonkészletünket, ehhez csak be kell fizetnünk a szükséges összeget. És bármikor dönthetünk úgy, hogy felállunk az asztaltól, és befejezzük a játékot. És ha kiesünk, mindig dönthetünk úgy, hogy „visszavásároljuk” magunkat (ez a rebuy), és adunk magunknak még egy esélyt. Ráadásul a játék szerkezete sem változik. Ha olyan játékba szálltunk be, ahol fixek a vakok (a lapok felfedéséhez kötelezően befizetendő tétek), és, mondjuk, a kisvak 1 dollár, a nagyvak 2 dollár, akkor az mindig annyi is marad. Nem történhet meg, hogy nagyvakként egyszer csak már 5 dollárt vagyunk kötelesek fizetni.

A tornán a zsetonoknak csak a többi játékos zsetonjaihoz viszonyított értékük van – arra szolgálnak, hogy követni lehessen, ki hol tart. A 100 dollárunkért kaphatunk kétszáz zsetont, de akár tízezret is – ez önmagában nem igazán számít. Mindenki ugyanannyit kap, a cél, hogy minél többet gyűjtsünk, míg a verseny végén a végső győztesé nem lesz az összes zseton. Ha rosszul állunk munícióval, az bizony nem jó hír, mert általában nincs lehetőség mondjuk újabb 100 dollárt befizetni még egy adag zsetonért cserébe. Akinek elfogy a zsetonja, az végleg kiesett. Egy tornán az életben maradásért játszunk. Ami a vakokat illeti, azok előre meghatározott ütemben növekednek. Vagyis, ha 1 és 2 alapon kezdtünk is, megeshet, hogy fél vagy háromnegyed óra múlva már egy olyan partiban ülünk, ahol 2 és 4 a vak, majd 4 és 8 – és így tovább. A zsetonjaink pedig már nem is érnek annyit, mint addig, így egyre nagyobb a kényszer, hogy minél több potot nyerjünk meg. Különben rövid időn belül megesznek minket a vakok: ez a blind out, amikor az összes pénzünk elmegy az alaptétek fedezésére, és végül nem marad zsetonunk.

Ez a két különféle játékmenet igen eltérő dinamikát eredményez. A készpénzes játékok olyanok, mint a Háború és béke. Már vagy ezer oldalon átrágtuk magunkat, de még mindig messze vagyunk attól, hogy kiderüljön, ki nyerte meg a csatát. Előrelapozhatunk ugyan, de az események attól még ugyanúgy a maguk tempójában bontakoznak ki. A tornák viszont inkább a Shakespeare-művek szerkezetét követik. Még csak a harmadik felvonásnál tartunk, de a szereplők fele már halott. Aki játék közben egy egész életet akar végigélni, gyorsított tempóban, annak a tornát ajánlom. Én is ezt választottam.

Miután felfedeztem magamnak Neumannt és elméletét, még hosszú hónapokig faltam a pókerről írt könyveket, néztem a legjobb profi pókeresek játékáról készült videókat, hallgattam a kommentárokat – mígnem egyszer csak felmerült bennem a kérdés, hogy vajon nem éppen a póker lesz-e az az eszköz, amely révén végre mégis sikerülhet a hétköznapi élet ingoványában megszabadítani a tudást a szerencsétől, és megtanulni uralni. Vajon a póker segíthetne a férjemnek abban, hogy rájöjjön, mi legyen a következő lépés a karrierjében, mikor szálljon be újra a játékba ahelyett, hogy a megfelelő lapokra vár? Vajon nekem is segíthetne abban, hogy eldöntsem, mikor hagyjak fel azzal, hogy orvostól orvosig rohangálok; vagy abban, hogy a pénzügyi jövőnk megtervezésekor mit kezdjek az orvosi kezelések felgyűlt számláival? Vajon segíthetne az anyámnak abban, hogy a maga javára fordítsa ezt a kedvezőtlen lapjárást? Vajon segíthetne úgy megtervezni a karrierem következő lépéseit, hogy kihozzam belőle a legtöbbet, és csak minimális veszteséget szenvedjek? Úgy döntöttem, szerencsét próbálok, hogy mindezt kiderítsem.

És ezzel vissza is kanyarodunk ahhoz a bizonyos találkozóhoz, ahol végre személyesen is megismertem Erik Seidelt, akinek a póker kicsit másfajta kihívást jelent. Több mint harminc éven át volt a pókervilág királya. Nyolc WSOP-karkötő büszke tulajdonosa (a torna történetében mindössze öt játékos szerzett ennél is többet), és egy ízben még a World Poker Tour bajnoki címét is elnyerte. A pókerhírességek csarnokának (Poker Hall of Fame) örökös tagja – egyike a mindössze 32 még élő tagnak. A játék történetének negyedik legnagyobb, tornán nyert pénzösszegével büszkélkedhet (évekig ezt a listát is ő vezette), és 114 alkalommal tudott „pénzbe érni” (to cash) WSOP versenyen – ezzel szintén negyedik ezen a listán. Az évek során összesen 15 héten át szerepelt a Global Poker Index első helyén, és sokak szerint ő minden idők legjobb pókerjátékosa.

Mi a csudáért engedné egy profi pókerjátékos – a profi pókerjátékos –, hogy egy ismeretlen újságíró folyton a nyomában járjon, mint valami túlkoros óvodás, és triviális kérdésekkel nyaggassa azzal kapcsolatban, hogyan is működik a világ. Seidelt nem érdekli a hírnév, így azzal nem csábíthatom, hogy mekkora publicitást kapna a sajtóban. Nem szívesen árulja el a taktikáit. Közismerten szűkszavú ember hírében áll.

– Ugye, ténylegesen nem lennék benne a könyvben? – kérdi a West Village-i bisztró asztalánál, miután felvázoltam neki a javaslatomat. Fészkelődni kezd a padon, és egy kicsit még jobban összegörnyed, mintha szeretné elterelni magáról a figyelmet, amennyire csak lehet.

– Hááát… – a beszélgetés nem éppen úgy alakul, ahogy vártam.

– Nem tudom, hogy elvállalhatok-e ilyesmit. Tudja, még sosem edzősködtem. És rengeteget kell utaznom…

Itt a szavába vágok. Ennek így nem lesz jó vége.

– Nézze, lehet, hogy nem tudom, hány lap van egy pakliban…

– Mi? Ez most komoly? – vág most ő az én szavamba. A szeme elkerekedik. Legalább sikerült meglepnem.

– Abszolút! Én nem olyan leszek, mint egy átlagos tanítvány. – Stratégiát váltok, és a hátteremről kezdek beszélni. – Pszichológiából doktoráltam, a fő kutatási területem a döntéshozatal folyamata. Olyasmi, amivel ön is nap mint nap foglalkozik, csak én elméleti szempontból vizsgálom.

– Egy pszichológus. Na, ez már érdekes! A pszichológia hasznos lehet a pókerben. – Előrehajol, nyurga karjaival a tojásfehérje-omlett mellé könyököl. – Úgy vélem, igen értékes irányból közelíti meg a témát, szokatlanul értékes irányból. Mindenki más túlságosan is matematikai alapon, az adatok felől közelít a pókerhez. Ez a terület viszont még rengeteg lehetőséget rejt. Ami azt illeti, a legjobb játékosok közül épp azok a legkönnyebben kizsákmányolhatók, akiknek mániájuk a matek.

– Ó, ez jó – nyugtázom boldogan, hogy a szerencsétlen indítás után sikerült megpendítenem benne egy húrt. – Én a gimi óta egyáltalán nem matekoztam – vallom be.

– Nekem sem erősségem a matek, de ezzel egyáltalán nem lógok ki a sorból – feleli erre Erik, hogy ne érezzem magam olyan rosszul. – Nem árt némi matektudás, de anélkül is lehet jól játszani. A póker matematikai alapjai annyira egyszerűek, hogy az egy hatévesnek sem okozna gondot.

Nagy kő esik le a szívemről. De talán jobb, ha azt nem említem, hogy az ujjaimon szoktam számolni.

– A lényeg a helyes gondolkodásmód. A kérdés tehát az, hogy a helyes gondolkodás és a szorgalom elegendő-e a sikerhez. Szerintem igen – magyarázza Erik. Majd azzal folytatja, hogy bizonyos szempontból még előnyös is, hogy ennyire kívülálló vagyok. Friss szemmel, új perspektívából tudok a játékra tekinteni, és olyan képességeim vannak, amelyek a legtöbb játékosból hiányoznak. Mert lehet, hogy nincs meg a szűk értelemben vett „szaktudásom”, hogy tudnám például, mi az a laptartomány, vagy hogy miért jó tisztában lenni azzal, hogy az polarizált vagy depolarizált-e, de átfogó ismereteim vannak arról, hogyan érdemes tanulni és gondolkodni, és miképpen működnek az emberek. David Epstein Range (Tartomány) című könyvében így ír a kívülállókról: „Aki újba tud kezdeni, az a nyerő.”9 Gyors váltásokra képes kívülállóként sikerülhet elkerülnöm a bennfentesekre oly jellemző szűklátókörűséget, és Jonathan Baron pszichológus kifejezésével élve, „aktív és nyitott elmével”10 tudok játszani. Persze nem minden tapasztalat egyformán értékes, de az enyém itt és most különösen jól jöhet.

Eriket leginkább a nyelvtudásom hozza lázba.

– Hány nyelven beszél? – tudakolja.

– Teljesen folyékonyan csak angolul és oroszul. De régebben folyékonyan beszéltem franciául és spanyolul, és az olaszom is egész jó szinten volt. Tanultam a perzsa nyelvet is, de abból már jóformán semmire sem emlékszem.

– Azt hiszem, ennek igen nagy hasznát veszi majd – mondja Erik. – Ismeri Phil Ivey-t?

Bólintok. Kevés nagy nevet ismerek, de ő történetesen köztük van.

– Egykor úgy tartották, hogy ő a legjobb játékos az összes pókerfajtában – magyarázza. – Én mindig is úgy tekintettem a különféle változatokra, mint nyelvekre, amelyeket egyenként el kell sajátítani. Ami egészen érdekes ebben, hogy Ivey nővére nyelvész. Valami tizenöt nyelven beszél.

Ez egészen lenyűgöz. Hozzá képest az én nyelvismeretem egészen eltörpül.

– Vajon hány embernek lehet ilyen agya vagy érdeklődése? – folytatja Erik. – Úgy tűnik, hogy Philnek és a testvérének hasonlóan működik az elméjük, és hihetetlenül jó a nyelvérzékük. Jó hír, hogy nyilvánvalóan önnek is megvan ez a képessége, gyorsan tanul nyelvet, és könnyen alkalmazkodik a különféle nyelvekhez, mert itt lényegében ez jelenti a legnagyobb kihívást.

Teljesen logikus. A póker sok szempontból tényleg olyan, mint a nyelvtanulás. Elvégre el kell hozzá sajátítani egy újfajta nyelvtant, egy új szókincset, egy új világlátást. Csakhogy van a kettő között egy jelentős különbség. A nyelvtanulás velünk született képesség. Igaz, ez egyeseknek jobban megy, mint másoknak, de mindenki könnyedén megtanulja az anyanyelvét. Vagyis eleve úgy születünk, hogy az agyunk alkalmas arra, hogy jelentést fedezzen fel a hangokban, és önállóan, célzott tanítás nélkül is kikövetkeztesse a nyelvi szabályokat. A pókertanulás nem így megy: hiába szeretnénk játék közben pusztán a pszichológiára hagyatkozni, itt mégiscsak a statisztikáé a főszerep. Érteni kell a valószínűségeket, tudni kell megítélni, hogy mennyire jók a lapjaink – magukhoz és a többiek lapjához képest, mekkora az esélye annak, hogy javíthatunk rajtuk, és még sorolhatnám. Ezekhez bizony statisztikai számításokat kell végezni. Hogy ebben mennyire leszek jó, az még a jövő zenéje.

– Tudja, ennek a játéknak tényleg a pszichológia a legérdekesebb része – szólal meg Erik, megszakítva a gondolatmenetemet. – A döntéshozatal kapcsán konkrétan mit tanulmányozott? A Kahneman-féle vonalon mozgott?

– Nem, nekem Walter Mischel volt a konzulensem. Tudja, a pillecukortesztes fickó.

– Húha! De izgalmas! Az önuralom irtó fontos ebben a játékban.

Tehát Erik Seidel is ismeri a pillecukortesztet és a kitalálóját. Úgy tűnik, jól választottam.

– Igen, ezt sejtettem – felelem. – Noha játszani még nem játszottam. De egyet mondhatok: fogadni mernék, hogy többet olvastam a témáról, mint bárki a kártyaasztalnál. Vizsgáltam a stresszt és a döntéshozatali folyamatokat. A dolog érzelmi részét. Az időnyomás hatásait. Mindenfélét, amit igazán fontosnak tartottam. És, és…

Egészen belelendülök a mondókámba, és nem akarom, hogy félbeszakítson. Meg akarom győzni, hogy fogadjon fel tanítványának.

– Nézze csak, milyen tanulmányt találtam! – halászom elő a táskámból az aduászt. Azt a pókerről írt tanulmányt, amelyet, tudomásom szerint, eddig csak tudományos berkekben publikáltak. Ráadásul az alapját egy WSOP-döntő asztal partijainak elemzése adja. Erre nem lehet nemet mondani.

Erik gondosan átolvassa. Minden idegszálával koncentrál. Majd felnevet.

– Nem semmi! Rendben! Csak senki másnak ne mutassa meg ezt!

Erre ígéretet teszek. És ezzel a szövetségünk meg is köttetett.

Egyedülálló lehetőséget kaptam. Életünk során nem sok esélyünk van arra, hogy valami gyökeresen újat sajátítsunk el, miközben teljességgel átadjuk magunkat a folyamatnak, és a világ legjobbjától tanulhatunk, ráadásul éppen a pókert, ahol a tudás és a szerencse olyan tökéletes egyensúlyban van, akárcsak az életben. Erik Seidelt igazából nem az érdekli, hogy megnyerek-e egy bizonyos partit. Kizárólag arra kíváncsi, meddig tudunk eljutni – mire megyek a pszichológiával, az emberismerettel és az érzelmi rezdülések vizsgálatával. Őt az érdekli, hogy az emberi elme működésének ismerője a nulláról indulva legyőzheti-e a profi statisztikusokat meg a matekzseniket a pókerasztal mellett. Bizonyos szempontból mindez saját életfilozófiám nagy vizsgája is egyben. Minőség kontra mérhetőség. Az ember az algoritmus ellen. Az országban zajló paradigmaváltás központi dinamikájának egyik végletét testesítem meg. És a WSOP Main Event lesz a végső próbatétel. Ennek a pókertornának még soha nem volt női bajnoka – sőt, a döntő asztalra is csak egyszer jutott el női játékos. Erik nemcsak játszani, hanem győzni akar megtanítani: őszintén hisz abban, hogy ez a megközelítés végül diadalt arat. Én pedig minden tőlem telhetőt megteszek, hogy értelmet adjak az erőfeszítéseinek.

Számomra ez a kísérlet nem csupán egy filozófia vizsgatesztje, hanem személyes ügy is. Nem akarok csalódást okozni Eriknek. Belém vetett hite részben a saját módszerének, részben az én képességeimnek szól, de végtelen önzetlensége megnyilvánulása is egyben, amellyel a barátai és azok felé fordul, akikben megbízik, és akiket tisztel. Régóta nem találkoztam Erikhez fogható nagylelkű emberrel. Nem csak az idejét áldozza rám. Bizalmat szavaz nekem, energiát fektet a sikerembe, rám fordítja a szellemi kapacitását, sőt kockára teszi értem a hírnevét. Csak arra tudok gondolni, hogy ezt most nem cseszhetem el.

Eredetileg mindez csupán egyetlen évre szólt volna. Aztán végül új élet született belőle. A tanítványból bajnok lett. Az amatőrből profi. Mindvégig büszkeséggel vegyes csodálattal figyeltem, hogyan fordul egyre jobbra az életem. Ez a könyv ennek az utazásnak a naplója. Nem részletes pókerkézikönyv, nem azt taglalom benne unásig, hogyan kell játszani, megnyerni, mesteri szintre emelni ezt a játékot. Ez nem szakkönyv. Abból már írtak eleget nálam sokkal komolyabb szakértők. Ebben a könyvben válaszolok Neumann kihívására, és a póker szemüvegén keresztül vizsgálom az élet legnehezebb és legfontosabb döntéseit, amelyeket mindenképp meg kell hoznunk. Felmérem, életünkben mekkora a szerepe a tudásnak, mekkora a véletlennek – és igyekszem megérteni, hogyan lehet mindezt irányítani, és a képességeinkhez mérten optimalizálni.

Bepillantást nyújtok olyan döntéshozatali folyamatokba, amelyeknek távolról sincs közük a pókerhez, lefordítom a kaszinóban tanultakat a hétköznapi élet dilemmáira – és igyekszem azokban a sorsfordító döntésekben is alkalmazni őket, amelyekkel csak ritkán szembesül az ember, ám akkor az élete múlhat rajta. A pókerleckék az élet minden területén érvényesek és revelatívak, legyen szó az érzelmek kezeléséről, emberismeretről, a veszteségek minimalizálásáról, a haszon maximalizálásáról vagy akár annak az ideális mentális állapotnak az eléréséről, amelyben a maximumot tudjuk kihozni magunkból, miközben átlátunk mások blöffjein, a saját blöffjeinket viszont sikeresen végigvisszük. A kártyaasztal mellett épp olyan arányban keveredik tudás és szerencse, mint a hétköznapi életben – és a kettő elegye megtanítja, hogyan lehet az általuk megteremtett kereteken belül kiválóan játszani. A póker megtanít rá, hogyan és mikor vehető át valóban az irányítás – és megmutatja, mihez kezdjünk a vak szerencsével.

Mindez persze máshol is elsajátítható, de tapasztalatom szerint erre a pókernél nincs ideálisabb környezet. Ráadásul egy olyan világban, ahol folyamatosan ezernyi inger vonja el a figyelmünket, a póker szüntelenül arra emlékeztet, hogy a céljaink eléréséhez és a sikerhez szoros megfigyelés és tudatos jelenlét szükséges. Meg persze elmélyülés az új ismeretekben, és állandó tanulás. Ahogy Erik fogalmazott kapcsolatunk első napján: „Első számú lecke: figyelj oda!” Ez a könyv nem arról szól, hogyan kell játszani a pókert, sokkal inkább arról, hogyan kell játszani az életet.

Jegyzetek

Bevezetés

1 Pynchon, Thomas: V. New York, J. B. Lippincott, 1963, 320.

2 Brodszkij, Joszif: „Búcsúbeszéd a stadionban” („Speech at the Stadium”). Ford.: Troján Anna. In: Napút 1999, 1/7, 55–60.

3 Auden, Wistan Hugh: Paul Bunyan: the Libretto of the Operetta by Benjamin Britten (operettszövegkönyv). London–Boston, Faber & Faber, 1988.

1. Kezdőtét

1 France, Clemens James: The Gambling Impulse (disszertáció). Clark University, 1902, 24.

2 Pókerarcok (Rounders). Forgatókönyv: David Levien – Brian Koppelman. Magyar szöveg: Sz. Kulcsár István. 1998.

3 Beauvoir, Simone de: Tout Compte Fait. Paris, Gallimard, 1972.

4 Uo.

5 Salter, James: Light Years. New York, Vintage Books, 1995, 254.

6 Fisher, Ronald Aylmer: The Design of Experiments. Edinburgh, Oliver and Boyd, 1935, 16.

7 Neumann, John von – Morgenstern, Oskar: Theory of Games and Economic Behavior. New Jersey, Princeton University Press, 1944.

8 Slim Preston, Amarillo: Amarillo Slim’s Play Poker to Win – Million Dollar Strategies from the Legendary World Series of Poker Winner. New York, HarperCollins, 2005, 3.

9 Epstein, David: Range – Why Generalists Triumph in a Specialized World. New York, Riverhead Books, 2019, 132.

10 Baron, Jonathan: Thinking and Deciding. Cambridge, Cambridge University Press, 2007, 199.

Tartalom

Bevezetés – Las Vegas, 2017 júliusa

Kezdőtét – New York, 2016 késő nyara

Egy szerencsejátékos születése – Boston, 2016 ősze

Veszíteni tudni kell – New York, 2017 ősze

Hogyan gondolkodik egy stratéga? – New York, 2016 késő ősze

Férfias játékok – New York, 2016 tele

Nincs rossz lapjárás – Las Vegas, 2017 tele

A figyelem milliókat terem – Las Vegas, 2017 tele

Eladható történet – Las Vegas, 2017 márciusa

A szerencselovag és a stréber – Monte-Carlo, 2017 áprilisa

Az emberismeret művészete – New York, 2017 májusa

Tanulom magamat – New York, 2017 májusa–júniusa

Teljes gőzzel a kiborulásig – Las Vegas, 2017 júniusa–júliusa

Dicső napok – Bahama-szigetek, 2018 januárja

A szörny gyomrában – Makaó, 2018 márciusa

A játékcsapda – Las Vegas, 2019 júniusa

Pókerszótár

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Montserrat – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0