Krahulcsán Zsolt

BISZKU

MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

© KRAHULCSÁN ZSOLT, 2022

© JAFFA KIADÓ, 2022

MINDEN JOG FENNTARTVA!

A KÖTET MEGJELENÉSÉT A NEMZETI KULTURÁLIS ALAP TÁMOGATTA.

A KUTATÓMUNKA ÉS A KÖTET MEGÍRÁSÁNAK FELTÉTELEIT AZ ÁLLAMBIZTONSÁGI SZOLGÁLATOK TÖRTÉNETI LEVÉLTÁRA BIZTOSÍTOTTA.

BORÍTÓFOTÓ: BISZKU BÉLA PORTRÉJA © MAGYAR FOTOGRÁFIAI MÚZEUM,
NAGYGYÖRGY SÁNDOR

BORÍTÓTERV: HEGYI PÉTER

FELELŐS SZERKESZTŐ: FEJÉR TAMARA

FELELŐS KIADÓ: JAFFA KIADÓ

JAFFA KIADÓ • WWW.JAFFA.HU

ISBN 978-963-475-460-2

ISSN 2559-9666

AZ ELEKTRONIKUS VERZIÓT KÉSZÍTETTE AZ EKÖNYV MAGYARORSZÁG KFT. WWW.EKONYV.HU

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

TARTALOM

EGY ÉLETÚTVÁZLAT ELÉ

KOMMUNISTÁVÁ LENNI 1921-1945

„Mi legyünk?”

A mozgalomban

JEGYZETEK

Köszönettel tartozom Müller Rolf, Papp István és Takács Tibor kollégáimnak, barátaimnak, akik a kötet összeállítása során számos történeti, szakmai kérdésben felbecsülhetetlen értékű segítséget nyújtottak számomra.

EGY ÉLETÚTVÁZLAT ELÉ

Biszku Béla neve az 1956-os forradalom utáni időszakban egyet jelentett a bosszúval, a kegyetlen megtorlással; és ezt az elképzelést tovább erősítette, hogy tetteit sosem bánta meg, halála pedig meghiúsította a felelősségre vonására irányuló kísérleteket. Ez a könyv elsőként vállalkozik arra a hiánypótló feladatra, hogy Biszku teljes politikai életútját felvázolja, hiszen nemcsak a forradalom utáni megtorlások irányításában játszott szerepét igyekszik feltárni, de a terror időszakát megelőző és a későbbi politikusi pályafutás cselekedeteinek mozgatórugóit, személyes motivációit is taglalja. Ezért a kötet nemcsak a történész szakma figyelmére tarthat számot, hanem – a közelmúltban tapasztalt fokozott érdeklődés okán – a korszak iránt érdeklődő szélesebb közönség figyelmét is felkeltheti.

A politikai életút megrajzolása során a biográfia kötelező elemeinek számbavételekor arra törekedtem, hogy a közvéleményben élő „belügyes”-képet kiegészítsem, és bemutassam a fiatal Biszku Béla családi körülményeit, iskoláit, a kommunista mozgalomhoz való csatlakozását, és felvázoljam azokat a vonásokat, amelyek a majdani kommunista pártfunkcionáriust jellemezték.

Biszku paradox módon az 1956-os forradalomnak köszönhette, hogy szerepet kaphatott a legfelső párt- és állami vezetésben (36 évesen lett belügyminiszter és a legszűkebb pártvezetés tagja), azaz országosan ismert, meghatározó politikus vált belőle. Munkám gerincét ennek az időszaknak a bemutatása alkotja: arra kerestem a választ, hogy milyen szerepe lehetett a különböző döntések meghozatalában, az állambiztonság működtetésében, a megtorlás irányításában. Tevékenységének bemutatásán keresztül feltárulnak a Kádár-korszak politikai gépezetének formális és informális működési, döntéshozatali mechanizmusai is.

Könyvem záró részében kitérek a próbálkozásokra, amelyek a 2000-es évek elejétől Biszku Béla felelősségre vonását szorgalmazták. Ezeknek az eljárásoknak köszönhetően ismerhette meg újra Biszku Béla nevét a kortárs közvélemény, hiszen a rendszerváltást követően ő volt az egyetlen az egykori vezető pártállami politikusok közül, akit bíróság elé állítottak az 1956-os megtorlásban játszott szerepe miatt. Alakja így egyaránt megszemélyesítette a kádári vezetés bűneit és az elszámoltatás kudarcait. Mindezek kapcsán választ keresek arra, hol lehet Biszku helye a 20. századi magyar történelemben? Remélem, munkám hozzájárul ahhoz, hogy egy történetileg hiteles kép alakuljon ki a 2016. március 31-én, 94 éves korában elhunyt kommunista politikusról.

A kötet elkészítése során az 1999 óta állambiztonsági témában folytatott kutatásaim eredményeire, valamint az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárában (ÁBTL), az Angyalföldi Helytörténeti Gyűjteményben (AHGY), a Budapest Főváros Levéltárában (BFL), a Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltárában (MNL OL), az MNL Szabolcs-Szatmár Bereg Megyei Levéltárában (MNL SZSZBML), az Országgyűlési Könyvtárban (OK), a Politikatörténeti és Szakszervezeti Levéltárban (PSZL), a VERITAS Történetkutató Intézet és Levéltár Oral History Archívumban (VERITAS OHA) őrzött dokumentumokra és egyéb forrásokra (interjúk, visszaemlékezések), illetve bírósági iratokra (Fővárosi Törvényszék) támaszkodhattam. A kutatómunkában felbecsülhetetlen segítséget kaptam levéltáros, könyvtáros, irattáros kollégáktól, s ezért köszönettel tartozom Bubik Gyöngyinek, Főcze Jánosnak és Szabó Viola Gerdának (MNL OL), Darvasi Piroskának (PSZL), Kőrösi Zsuzsannának (VERITAS OHA), Kujbusné dr. Mecsei Évának és Szemán Lászlónak (MNL SZSZBML), Kis-Kapin Róbertnek (ÁBTL), Mátyás Zoltánnak és Rácz Attilának (BFL), Simon Zsuzsa és Vígh-Paluska Zsuzsannának (AHGY), Varga Tímeának és Villám Juditnak (OK), Tabajdi Gábornak (Nemzeti Emlékezet Bizottsága), Révész Bélának (SZTE), valamint Kozák Mártonnak, Alex Bandynak és Simon Jánosnak, akik hozzájárultak, illetve a rendelkezésemre bocsátották a Biszku Bélával készített interjúik leiratát. Külön köszönettel tartozom Cseh Gergő Bendegúznak, az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára főigazgatójának, hogy a kötet megírásához nélkülözhetetlen nyugodt alkotó légkört biztosította számomra, valamint a Nemzeti Kulturális Alapnak a kézirat elkészítéséhez nyújtott támogatásért.

KOMMUNISTÁVÁ LENNI

1921–1945

„MI LEGYÜNK?”

A kommunista diktatúra vezető funkcionáriusainak magánéletéről viszonylag kevés információ látott napvilágot, a rendszer éberen őrködött irányítóinak privát terei fölött. Nem történt ez másként Biszku Béla esetében sem. Hivatalos megszólalásain kívül először csak 1986-ban, az 1956-os forradalom harmincadik évfordulója előtt nem sokkal adott hosszabb interjút a Magyar Rádiónak.[1]  Ebben a visszaemlékezésében már szerepelnek azok a motívumok, toposzok, amelyek által a saját maga szerepét láttatni kívánta, s amelyek – szándéka szerint – egykori cselekedeteinek magyarázataként szolgálhattak. Származásáról, szülőföldjéről, családjáról, iskoláiról azonban ekkor még nem szólt; mindezekről csak 1990-ben, az 1956-os Intézet Oral History Archívum számára készített interjújában beszélt részletesebben, de kisgyermek- és ifjúkorának legtöbb eseményét akkor is homályban hagyta.

Biszku Béla 1921. szeptember 13-án született a Bereg megyei Márok községben. Egy 19. század végi leírás szerint a Csaroda folyónál elhelyezkedő két faluban magyar és szlovák lakosság élt. (Márokon 117 házban 498, Papiban 100 lakóházban 419 fő lakott.) A szlovákokat az 1700-as évek végén Besenyei György alispán a Felvidék keleti részéről, Varannóból telepítette be a 16. század második felében a török hódoltság idején elpusztult és elnéptelenedett két településre.[2]  A szlovák eredetű betelepülők Biszku születésének idején már jórészt elmagyarosodtak, az „őshazával” való kapcsolatuk azonban még a 20. században is olyannyira élő volt, hogy a helyi hagyomány szerint a templom harangját Varannóban öntették.[3]  Egy 1911-ben végzett felmérés szerint Márok község 1900 kataszteri hold és 640 négyszögöl terjedelmű volt. A falu lélekszáma az 1930-as népszámlálás szerint 545 főt tett ki, és ekkor Szatmár-Ugocsa-Bereg vármegyében, a Vásárosnaményi járás részét képezte.

Biszku Béla születése idején a falu lakosságának nagyjából a fele református, a másik fele a római katolikus felekezetbe tartozott. A vallási megoszlás társadalmi feszültséggel is járt, mert a reformátusok általában gazdagabbak voltak a katolikusoknál. Biszku családja a falu katolikus részen lakott, mindkét szülője ezt a vallást követte. Házuk Márok központjában, a község főutcáján, közvetlenül az iskola szomszédságában állt. Biszku Béla keresztelésére két nappal születése után került sor; a keresztszülők Mitre János és Ilku Mária földművesek voltak, a szertartást Miller János római katolikus pap végezte. (A keresztanya rokonságban állt a környékről, Bulcsúból származó Ilku Pál pártfunkcionáriussal, honvédelmi miniszterhelyettessel, majd művelődésügyi miniszterrel.)[4]  Szülei szegényparasztok voltak, három hold földdel rendelkeztek, édesanyja a háztartást vezette. Biszku elmondása szerint nagyon nehéz körülmények között éltek, nyomorogtak. A község lakossága 2000–2500 kataszteri hold gyenge, agyagos földön gazdálkodott, főleg búzát, kukoricát, zabot, kendert termesztettek. Édesapjának, Biszku Györgynek a felmenői állítólag uradalmi kertészként, illetve fuvarosként dolgoztak, de apja e viszonylag biztosabb megélhetést nyújtó életpálya helyett saját földjén gazdálkodott. Két lánytestvére született: Magda tíz, Etel öt évvel volt fiatalabb nála. Biszku Béla úgy emlékezett, hogy családneve a román „biszkup” (püspök) szóból eredhetett, bár a família teljesen magyar volt, románul vagy egyéb nyelven nem beszéltek.[5]  Ez a magyarázat azonban nem igazolható, hiszen a püspök románul episcop, a nyugati szláv nyelvekben viszont biskup, ami a család szlovák (esetleg lengyel) eredetét valószínűsíti.

Az anyai rokonság egy része a közeli Váriban élt, amely előbb Csehszlovákiához, majd a Szovjetunióhoz került. Édesanyja, Debreczeni Etelka Márokban a nagynénjénél lakott, aki a kis Biszkut is nevelte, amikor az anyja nem volt otthon. Apai felmenői is a környékről származtak, Darócon több nagybátyja, nagynénje lakott, kiterjedt rokonsággal. Egyik meghatározó gyerekkori emléke volt az 1929-es tarpai pótválasztás, amely során az ellenzéki jelölt mellett tüntetőket a községházára vitték, és a csendőrök nagyon megverték őket. Köztük volt Biszku Béla egyik nagybátyja, akit állítólag olyan durván bántalmaztak, hogy kórházba került és később beleőrült a történtekbe, majd nemsokára meg is halt.[6]

Biszku Béla az elemi iskola első osztályát helyben járta ki, a másodikat a szomszédos Darócon. A váltás oka az volt, hogy édesapja 1928-ban a megélhetési nehézségek miatt Budapestre költözött (szállítómunkásként próbált elhelyezkedni), ezért fia egy évig az apai nagyszüleinél lakott. A harmadik osztályt ismét Márokban kezdte el, de 1929 november–decemberében édesanyjával és a lánytestvéreivel együtt követték az apát a fővárosba, ahol az angyalföldi Frangepán utcába költöztek.[7]  Itt, a Szent László utcai községi elemi fiúiskolában fejezte be a harmadik osztályt. Év végi bizonyítványa vegyes képet mutatott: a magaviselete „dicséretes”, a szorgalma „változó” volt, a hit- és erkölcstan, a beszéd- és értelemgyakorlatok, az olvasás- és olvasmánytárgyalás, az írás, a számtan-mértan, az éneklés, a testgyakorlás pedig „jó” minősítésű volt. „Elégségest” kapott fogalmazásból, helyesírásból, természetrajzból, rajzolásból és kézimunkából, az írásbeli dolgozatai külalakját viszont „rendezettnek” értékelték.[8]  A negyedik osztályt ismét új helyen, a Gömb utcai elemiben végezte el, ahol már sokkal jobb eredményeket ért el: az írás, a természetismeret és az éneklés „jó” érdemjegyei mellett az összes többi tantárgyból „kitűnő” vagy „jeles” minősítést kapott.[9]  Az ötödik évfolyamot a változatosság kedvéért már a Váci út 57–61. szám alatti iskolában teljesítette, ahol viszont lerontotta a bizonyítványát. Az összes tantárgyból rosszabb, az írás, a polgári jogok és kötelességek, illetve a rajz tantárgyakból például csak „elégséges” osztályzatokat kapott; egyedül a hit- és erkölcstanból maradt „kitűnő”. Magaviselete is negatív irányba változott, a szorgalma pedig „változó” lett.[10]

A gyakori iskolaváltások okát nem ismerjük. Bár elsőre mindez zaklatott gyerekkorra utal, de ennek ellentmond, hogy Biszku Béla folytatni tudta tanulmányait: bár az 1932/33-as tanévet a jelek szerint kihagyta, 1933-ban a Váci úti községi polgári fiúiskolába iratkozott be. Az intézmény 1924-ben nyitotta meg a kapuit, és 1934-ben már közel 700 diák tanult itt. Az iskolába elsősorban a környéken élő, szerényebb anyagi lehetőségekkel bíró, az iparban, közlekedésben dolgozó segédszemélyzeti vagy közhivatali altiszti vagy szolgastátuszú szülők jellemzően római katolikus vallású gyermekei jártak. A Biszku család ezen társadalmi csoportok egzisztenciális lehetőségeit sem nagyon érte el, hiszen fiuk tanulmányai során végig teljes tandíjmentességet kapott, ami csak a „teljesen szegény” családokból származó tanulókat illette meg (a 700-ból mintegy 100 gyermek tartozott ide).[11]

Az iskola pedagógiai programja a korban megszokott módon a hazafiságra és a valláserkölcsi nevelésre helyezte a hangsúlyt, ennek megfelelően az ünnepségeken megemlékeztek az aradi vértanúk napjáról, a március 15-i eseményekről, Horthy Miklós budapesti bevonulásáról a nemzeti hadsereg élén, a trianoni békeszerződés aláírásának évfordulójáról és a világháborúban elesett hősökről is. A valláserkölcsi nevelés jegyében a tanítást mindennap imával kezdték és fejezték be. Minden vasárnap és az ünnepnapokon a tanulók részt vettek a saját felekezetük istentiszteletén, és a római katolikusok, mint Biszku is, karácsony és húsvét ünnepén felvették a szentséget, február 3-án balázsáldásban, márciusban pedig a nagyböjt kezdetét jelző hamvazásszertartásban részesültek.[12]

Biszku Béla a polgáriban viszonylag jó tanulónak számított, az első osztályban ugyan még csak elégséges lett a bizonyítványa, de évről évre javultak az eredményei. Magaviseletét elsőben csak jónak, később viszont mindvégig jelesnek értékelték. Hittanból kezdetben elégséges, azután viszont már a legjobb minősítésű. Leggyengébb jegyeit német nyelvből, földrajzból, énekből és rajzból kapta, de a negyedik osztályt már kitűnő eredménnyel végezte el.[13]  Visszaemlékezése szerint ekkor felmerült, hogy papnövendék lesz, de osztályfőnöke, a történelmet, illetve magyar nyelvet és irodalmat tanító Vadkerty Zsigmond lebeszélte az édesanyját, és meggyőzte, hogy fia más pályát válasszon.[14]  Az édesanyja feltehetően egzisztenciális okokból szorgalmazta az egyházi pályát.

A polgáriba járó Biszkuról sokat elárul az 1936/37-es tanévből fennmaradt negyedikes irodalomfüzete. Ebben szabályos, kissé jobbra dőlő sorokban fogalmazások, irodalomtörténeti vázlatok, házi feladatok sorakoznak. Ezekből tudjuk, hogy 1936 nyarán a Bakonyban nyaralt a nővéreivel, ahol az erdőben kisebb baleset érte: egy fenyőfáról leesett, alaposan megütötte magát, majdnem kezét törte. Iskolája szervezésében tanulmányi kirándulásokon vett részt: volt a Kerepesi úti temetőben, a Szépművészeti Múzeumban, a budai Várnegyedben, az Állatkertben, Aquincumban, kirándultak Hűvösvölgybe, ahol fociztak, sétáltak és így tovább.

Egyik fogalmazásában az iskola egyik fő erényeként említi a „fegyelmezettséget és rendet”. Másik rövid írásában a kivégzett Batthyány Lajosról és a magyar hősi halottakról, vértanúkról „értekezik”. Zrínyi Miklósról, hősi magyar regék és mondák szereplőiről, a „magyarok szimfóniájáról”, a keresztény templomokról írt dolgozatait, vagy éppen a saját maga fogalmazta imáját vallásos áhítat hatja át, és dagályos körmondatok jellemzik. Iskolai füzetében írt a bérmálkozásáról is.[15]

A tizenöt éves Biszku Béla – a korszellemnek és az elvárásoknak megfelelően – a nagy magyar nemzeti tragédiák okait a „testvérviszályban és a széthúzásban” látta. Ugyanezzel magyarázható, hogy fogalmazásaiban a trianoni szégyenről, Erdély elvesztéséről mint „legfájóbb érzéséről” is megemlékezett. Kedvenc színdarabjai ekkoriban Az ember tragédiája és a Bánk bán; bevallása szerint a drámai, komoly darabokat kedvelte, a bohózat, a vígjáték nem érdekelte. Az iskolai füzet utolsó fogalmazásának témája a pályaválasztás volt, amelyről így írt: „Most, mikor egy egész életen át tartó, hosszú út előtt állunk, a legégetőbb kérdés, amire nehéz választ adni, hogy mi legyünk? (sic!) A mai világban, amikor gazdasági válsággal küzdve élünk, nehéz a pályaválasztás. Tanácstalanul állok. Ami szeretnék lenni, nem lehetek. Olyan munkába pedig kár belefogni, amihez nincs az embernek kedve, mert nem lelkesül érte, s nincs eredménye. Elektrotechnikus szeretnék lenni, mert ez az ipar hatalmas jövő előtt áll. Azonban, hogy lesz-e belőle valami, azt nem tudom, ez még a jövő titka.”[16]

Időközben apja visszament Márokba földművesnek, azonban a három hold földet az 1930-as évek közepén eladta, majd visszatért, hogy ismét szállítómunkásként dolgozzon Budapesten. A férfi egyre kevesebb pénzt adott haza, 1935-ben pedig végleg elhagyta a családot. Édesanyja takarítást, háztartási munkát, mosást vállalt, ezenkívül a Lehel utcai kendőgyárból hozott haza kendőket csomózni, amiben már gyermekei is tudtak segíteni. A fiúnak sokszor egyedül kellett ellátnia a húgait, főzött, vigyázott rájuk, amíg az anya dolgozott.[17]

Biszku a polgári iskola befejezése után, 1937-ben a Wertheim Felvonó- és Gépgyárba került ipari tanulónak. Korábban jelentkezett a Ganz Vagongyárba esztergályosnak, az úgynevezett szürke taxinál autóvillamossági szerelőnek, de egyik helyre sem vették fel. Visszaemlékezésében nem említette, de 1937-től 1940-ig a Szondi utcai iparostanonc-iskola tanulója volt. A második, harmadik és negyedik évfolyamot végezte itt el, valamennyit jó eredménnyel.[18]  A felvonógyárban (ahol akkoriban mintegy 150 fő dolgozott) Biszkunak végig kellett járni a ranglétrát, volt a lakatosműhelyben, szerszámkészítést is tanult, így amikor 1941-ben felszabadult, három szakmával (hűtőgépszerelő, géplakatos, szerszámkészítő) is rendelkezett. Utóbbi képviselőiből ekkorra már nagy volt a hiány, így kedvező órabérrel tudott elhelyezkedni, ami folyamatosan emelkedett. 20 éves korára ő lett a családfenntartó, a keresetéből a húgait is iskoláztatni tudta. Már 26–28 pengőt kapott hetente, majd amikor – egy évvel felszabadulása után – nem kapott újabb béremelést, kilépett. Ezután a Marx és Mérei Tudományos Műszerek Gyára Bulcsú utca 7. szám alatti részlegénél helyezkedett el, ahol már egypengős órabérért alkalmazták. Itt tíz hónapig dolgozott és sokkal jobb anyagi körülmények közé került. A vállalat 1930-tól nagy mennyiségben szállított műszereket a magyar légierő részére, bekapcsolódott a Messerschmitt-programba, és alvállalkozóként részt vett a Weiss Manfréd Művek repülőgyártásában.[19]  Az üzemet a második világháború alatt katonai parancsnokság alá vonták; ezt követően ott nemcsak repülőgépműszereket, keskenyfilmgépeket és szerszámokat, hanem harckocsilánctalpakat is készítettek. A Bulcsú utcai telepen a dolgozók, köztük Biszku, 1942-ben szervezetten léptek fel a béremelésük érdekében, azonban a gyár katonai parancsnoka mindenkit elbocsátott. Biszku Béla előbb a Hoffmann és Társa cégnél, majd három hónap múlva a Magyar Philips Műveknél helyezkedett el.[20]

A családnak mindeközben többször is költözködnie kellett, ám mindvégig Angyalföld legszegényebb részein laktak: a Frangepán, az Országbíró, a Levente és a Gömb utcában. Utóbbi helyen egy szoba-konyhás lakásért havi 28 pengőt kellett fizetniük, miközben anyja a takarításért csupán 8–10 pengőt kapott havonta, így kilakoltatták őket. Egy hónapig a lépcsőházban laktak, majd kaptak egy egyszobás szükséglakást, havi 6 pengőért. Mivel a háború kitörésekor ezt is el kellett hagyniuk, egy évig a Hungária körút 38. szám alatti házban húzták meg magukat, majd visszaköltöztek az úgynevezett Tripoliszba, a XIII. kerület északi részén épült szegénytelepre.[21]

A MOZGALOMBAN

Biszku Béla a Wertheim gépgyárban dolgozott, amikor – 1938 körül – Kruzslák Béla megismertette a baloldali ifjúsági szervezetek tevékenységével. Kruzslák vasesztergályos volt, 1927-ben tagja lett az illegális kommunista pártnak, majd 1945-ben fontos szerepet játszott a legálissá váló párt XIII. kerületi megszervezésében. 1950-től különböző gazdasági vezetői funkciókat töltött be, 1965-ben a Kohó- és Gépipari Minisztériumból vonult nyugdíjba. Biszku a gépgyárban ismerkedett meg Szerémi Borbálával is, aki szintén hatással lehetett az ifjú szerszámlakatos proletáröntudatának felismerésében. Szerémi a szabómunkások szakszervezetének, majd a munkásművelődési mozgalomnak, 1927-től pedig a Kommunisták Magyarországi Pártjának (KMP) volt a tagja. 1934-ben letartóztatták, két évet töltött börtönben, majd a Magyarországi Vörös Segélyben folytatta tovább illegális kommunista tevékenységét.

Biszkuék közelében lakott Erdős József és a felesége, Kasitzky Ilona képzőművész, grafikus is, akik nagy hatást gyakoroltak a fiatal munkás szellemi fejlődésére. Erdős eredetileg műhímző volt; 1927-ben a Kommunista Ifjúmunkások Magyarországi Szövetségének (KIMSZ), s feltehetően 1930-ban, az illegális kommunista pártnak tagja lett. 1930–1931-ben Bécsben élt, majd hazatért. Röpcédulákat és könyveket terjesztett, szemináriumokat tartott és cikkeket fordított pártmegbízatás alapján. Az autodidakta módon képzett, művelt, olvasott férfi, éppúgy, mint munkásfestő és képzőművész felesége Biszkunak magatartási mintát nyújtottak, sőt Erdős az elhelyezkedésében is segítette őt: „Neki nagyon sokat köszönhetek, mert engem ő vezetett be a mozgalomba. Könyveket adott, rengeteget olvastam. 1938-ban az Erdős Józsefnek a tanácsára lementem a Reitter Ferenc utcai ifjúsági otthonba, a legjobb barátommal. Nem voltak ott sokan, de nagyon jó légkör volt. Volt ott egy kis »könyvtár«, egy szekrény a kis helyiségnek a végében, és volt játéklehetőség. Fakarikákat lökdöstünk az asztalon, aminek a négy sarkában egy-egy kis háló volt, és aki többet belökött, az volt a nyerő. Szombat-vasárnaponként kirándulni jártunk Gödre.[22]  Az ottani társaságnak volt egy komoly kommunista magja is. Én annak nem voltam a tagja akkor, mert csak később, 1944-ben vettek föl a pártba” – emlékezett vissza ezekre az évekre rádióinterjújában.[23]

Erdős Biszkut és későbbi sógorát, Behringer Józsefet is (aki majd a Vízműveknél szervezi a kommunista sejtet) elvitte a vasas ifjúmunkás csoportba. A Reitter Ferenc utcában ismerkedett össze Venéczi Jánossal, aki 1935-től esztergályosként dolgozott a Láng Gépgyárban, 1936-tól a KMP tagja volt, és később, 1944-ben részt vett az angyalföldi ellenállási mozgalomban. A csoportnak rajta kívül is volt több kommunista tagja, akik az ún. Turai-féle lebukásig, 1940-ig zavartalanul működhettek. A pártvezetés a vasas nagyüzemekben Turai József nyomdászt, egykori KIMSZ-aktivistát bízta meg a kommunista szervezetek kiépítésének koordinálásával. Ő az agitációs anyagokat a gyárak szociáldemokrata pártszervezeteibe és a szakszervezetekbe is eljuttatta, ami ráirányította a rendőrség figyelmét az angyalföldi gyárakban megélénkülő kommunista, baloldali szervezkedésekre. Biszku úgy tudta, hogy a lebukásban érintett volt későbbi apósa, Behringer József is, aki a Vörös Segélyre adott pénzek nyilvántartását végezte. A lista alapján gyűjtötték össze a kommunista csoport tagjait, akiket aztán elvittek az alagi csendőrlaktanyába, ahol a kínzások hatására további nevek kerültek elő. A rendőrség 1940 márciusában több száz kommunista szervezőt, munkást tartóztatott le, ezek közül több mint harmincat az angyalföldi üzemekből és az ifjúmunkás csoportokból. (Az elfogottak között volt többek között Donáth Ferenc, Ujhelyi Szilárd, Losonczy Géza vagy Eisenberger Benjámin, a későbbi Péter Gábor is.) Az illegális sajtótermékek birtoklása és terjesztése, a kommunista agitáció hűtlenségnek minősült, de a kihallgatásoknak az illegális szerveződés személyi hálójának felgöngyölítése mellett az elrettentés volt az igazi célja. Ez az akció gyakorlatilag felszámolta az ifjúmunkás sejtet, meggyengítette az angyalföldi munkásmozgalmat, a KMP gyárakban, üzemekben korábban kiépített pozícióit.[24]

Később a Szociáldemokrata Párt (SZDP) Váci út és Forgách utca sarkán lévő helyiségében megismerkedett Ötvös Gézával, a szocdemek ifjúsági csoportjának egyik vezetőjével, és Schlanger Istvánnal, akikkel együtt a „házi agitációt” végezték, Népszava-előfizetéseket gyűjtöttek, valamint kis méretű röplapokat, úgynevezett nyalókákat ragasztottak. (Schlanger István lakásában működött 1944 februárjától a kommunista párt illegális nyomdája, ahol röpcédulákat, valamint a Béke és Szabadság című röpiratot, illetve a Szabad Nép néhány számát is készítették.)[25]  Kapcsolatban állt az illegális kommunista Jahn Ferenc orvossal, szociológussal, akinek a felesége szintén a felvonógyárban dolgozott. Az 1930-as évek végén Gödön állítólag találkozott Ságvári Endrével is, bár nem beszéltek egymással. Szakasits Árpádot és Keleti Mártont is ismerte szemináriumaikról, amelyeken részt vett. Rajtuk kívül az ifjú Biszku ekkor még nem ismert más, jelentősebb politikusokat, mozgalmi vezetőket (Peyer Károly szociáldemokrata pártvezért egyszer egy kiállításon látta).[26]

1942-ben behívták katonának, de mivel a Philips hadiüzemnek minősült, mentesítették a tényleges katonai szolgálat alól. (1943 szeptemberében újból behívót kapott, de arra az időpontra időzítette a mandulaműtétjét, az orvos adott igazolást neki, hogy kórházi kezelés alatt áll.) A gyárban már létezett kommunista sejt is, itt ismerkedett meg Koczka Győző vasesztergályossal. Amikor 1943-ban elindult a „bérmozgalom”, Koczkával és egy bizonyos Scheffer nevű esztergályossal sztrájkot akartak szervezni, ezért a Vasas Szakszervezet segítségét kérték. Heimann János, a műszerészek szervezőbizottságának a vezetője, a szakszervezet egyik titkára azonban lebeszélte őket a sztrájkról. Biszku ekkor, 1943-ban lépett be a Magyarországi Vas- és Fémmunkások Központi Szövetségébe.[27]

Visszaemlékezése szerint 1944-ben kapcsolódott be az ellenállási mozgalomba. Valamikor 1944 augusztusában a dunakeszi vasútállomáson találkozott Kruzslák Bélával, aki ekkor a párt ún. vasasbizottsága tagjaként az angyalföldi üzemekben szervezte a kommunista sejteket és az ellenállást. Az ő megbízásából Biszku és Koczka Győző a Philips Műveknél megalakítottak egy kommunista sejtet. Ezen felül Biszku segített Kruzslákéknak egy megbízható lakást találni, ahol az összejöveteleiket megtarthatták.[28]  1944. szeptember közepén Biszku Bélát felvették a kommunista pártba. Előtte, még augusztusban újból behívták katonának, ő azonban illegalitásba vonult. Kruzslák révén megismerkedett Csonka Tiborral, aki az ellenállási mozgalom területszervezési ügyeit intézte, rajta keresztül pedig a később jelentős szakszervezeti és pártfunkcionáriusi karriert befutó Gáspár Sándorral, akit fegyverekért kellett felkeresnie. A rádióinterjújában erre így emlékezett vissza: „A gyár, ahol dolgoztam és fölszabadultam, a Lehel úton volt, a Wertheim Felvonó- és Gépgyár. Szemben a Steyr művek,[29]  Gáspár Sándor ott dolgozott mint művezető. Autószerelő volt a szakmája. El kellett hozzá menni, és azt kellett tőle kérdezni, hogy van-e Signal? A Signal 1944-ben a német fasiszták lapja volt. Abban az esetben, ha azt mondja, van, ő az, akitől a fegyvereket fogjuk kapni. Ő hogy szerezte a fegyvereket? Hát ott német teherautókat javítottak. A katonák rajta hagytak kézigránátokat, töltényeket, puskákat, ők meg lesöpörték a platóról és lerakták a padló alá. Tőlük azután hátizsákban vittük el a kézigránátokat, töltényeket. Fegyvereket is, barna csomagolópapírban. Beöltöztem félkatonai egyenruhába, és amikor egyszer elmentem egy illegális találkozóra, Kruzslák Béla rettenetesen meg volt döbbenve: hogy nézel ki? Hogy mertél így eljönni? Hát – mondom – öregem, másképp nem tudok mozogni az utcán! A fölszabadulás után a Forgách utcai lakótelepről még mondták, hogy azt az embert azért nézzék meg, mert az karszalagos volt. Meg kellett magyarázni, hogy is volt az.”[30]

Biszku egyes források szerint az ún. kisegítő honvéd karhatalom (KISKA) egyenruháját viselte álcaként. A KISKA-alakulatok tagjai általában polgári ruhában teljesítettek szolgálatot és nemzeti színű karszalagot hordtak.[31]  Ezek a csapatok sok esetben a katonaszökevényeknek, zsidóknak és a különböző okokból bujkáló embereknek a búvóhelyeivé váltak. Egy részük aktív ellenálló tevékenységet is folytatott. Az egyik legjobban szervezett egység az angyalföldi központtal működő XIII/1. alakulat volt. Gidófalvy Lajos főhadnagy, levente-körzetparancsnok irányítása alatt a mintegy 1300 főt számláló zászlóalj a fontos, stratégiai pontokat őrizte, több esetben sikerült a nyilasok kivégzésre kísért foglyait kiszabadítaniuk, de gyárak leszerelését is megakadályozták. Biszku elmondása szerint ekkor Angyalföldön már több ellenállási csoport működött, például a Madarász- és az OTI-telepen,[32]  amelyeknek kerékpáron szállította a fegyvereket. Mindeközben embereket bújtatott. 1944 novemberében többekkel megpróbálta kiszabadítani a munkaszolgálatból Erdős Józsefet, de késve értek a rákoskeresztúri köztemetőbe, ahol a muszosok tankcsapdákat ástak; Erdőst a büntetőszázaddal Kőszegre hurcolták, ahol több társával együtt 1944 végén kivégezték.[33]

Valamikor január elején Behringer József, Biszku leendő sógora átment a szovjetekhez, de azok letartóztatták. Biszku a Tripolisz telep 8. számú házának pincéjében várta, hogy odaérjenek a felszabadító csapatok. Január 8–9. körül a Forgách utcánál találkozott velük, a szovjetek azonban őt is azonnal lefegyverezték.[34]

JEGYZETEK

Kommunistává lenni,1921–1945

1  Vámos (szerk.) 1986: 28–43.

2  Lehoczky 1996.

3  A szájhagyománnyal ellentétben a templom harangjait 1860-ban Kisgejőcön (Ukrajna), illetve 1926-ban Budapesten öntették. Diós–Viczián (szerk.) 2003: 736.

4  Anyakönyv 1905. Keresztelési Anyakönyv az 1921. évről 112. lap 51. sor. Ezúton is szeretném megköszönni Dobai Barna Ottó plébániai kormányzónak, illetve Szpotnyi Bertalannak a helytörténeti kutatásban nyújtott segítséget.

5  Biszku (interjú) 1990: 3. Biszku Béla gyermek- és ifjúkorát alapvetően ezen interjú, valamint az 1986-ban készített rádióbeszélgetés alapján rekonstruáltam.

6  Biszku (interjú) 1990: 2–3. Az 1929. június 7-i tarpai pótválasztás ellenzéki jelöltje Bajcsy-Zsilinszky Endre volt, aki alulmaradt a kormánypárti jelölttel, Konkoly-Thege Kálmánnal szemben. Bartha 2017: 657–659.

7  Sajnos a levéltárban hiányzik a mároki elemi népiskola azon évfolyamainak előmeneteli és mulasztási naplója, amelyek Biszku tanulmányairól tájékoztatnának. MNL SZSZBML VIII. 205. a.

8  BFL VIII. 455. b. 6. kötet.

9  BFL VIII. 452. b. 16. kötet.

10  BFL VIII. 360. b. 17. kötet.

11  Lőrincz (szerk.) 1934.

12  Lőrincz (szerk.) 1934.

13  Lőrincz (szerk.) 1934., Lőrincz (szerk.) 1935., Lőrincz (szerk.) 1936., Lőrincz (közzétette) 1937., valamint BFL VIII. 249. a.

14  Biszku (interjú) 1990: 5.

15  Az anyakönyvi bejegyzés szerint 1933. június 11-én (vagy 18-án) bérmálkozott meg Budapesten. Keresztelési Anyakönyv 1905.

16  Biszku Béla 4. d osztályos tanuló irodalomfüzete. Biszku (interjú) 1990: (melléklet).

17  Biszku (interjú) 1990: 4–5.

18  Jánosy (közzétette) 1938. 11., valamint Jánosy (közzétette) 1940. 18., valamint BFL VIII. 659. b. 53. kötet.

19  Koroknai 1975. 1941 nyarán indult a Messerschmitt-program, amelynek keretében Németország átadta a Bf 109 F vadász, a Me 210 romboló, valamint a DB-650 A és B motorok, valamint a Junkers Ju 52/3 szállító repülőgépre gyártási jogát. A Me 210 sárkányának gyártásával a Weiss Manfréd Művek beruházásával Szigetszentmiklóson épült Dunai Repülőgép Gyárat, a Me 109 sárkányok gyártásával a győri Magyar Waggon és Gépgyárat, a motorok előállításával pedig a Weiss Manfréd Repülőgép és Motorgyárat bízták meg. A megállapodás értelmében minden Magyarországon gyártott három repülőgépből kettő a Luftwaffe, egy pedig a magyar haderő állományába került. A sorozatgyártás 1943-ban indult meg. Kováts 1997.

20  Biszku (interjú) 1990: 6–10.

21  Biszku (interjú) 1990: 3–6. Angyalföldön a Madarász-telep, valamint a Babér-telep Göncöl–Babér–Mosoly és Tomori utcák által határolt szegénynegyedét nevezték Tripolisznak. Nevét egyesek szerint az 1911-ben – az ekkor kitört olasz-török háború egyik hadjárata kapcsán – elkezdett kislakásos építkezés munkásai részére kialakított ideiglenes kocsmáról (Vendéglő a Tripoliszhoz) kapta. Mások úgy vélik, a Tripoliszban játszódó idegenlégiós ponyvaregények színhelyére emlékeztető elhagyatott, homokos kietlen terület miatt nevezték így. Bővebben: Juhász (szerk.) 2012: 26–27.

22  Alföldi 1972.

23  Vámos (szerk.) 1986: 29. A Reitter Ferenc utca 67. szám alatti Vasas Otthonban, a szociáldemokrata ifjúsági szervezetek „fedése” alatt a harmincas évek legvégén angyalföldi kommunista ifjúmunkás kör szerveződött, ahol (előbb csak a mosókonyhában) összejöveteleket, előadásokat, eszperantó tanfolyamokat szerveztek. Ez utóbbit Szerémi Borbála vezette. Ez a KIMSZ-csoportosulás 1941-ben lebukott, sokakat letartóztattak. Bővebben: Jelenics (szerk.) 1982: 52. és 98.

24  Az alagi nyomozásról lásd: Petrák (szerk.) 1988. 166–167., valamint Varga 2015: 165–167. Vö. Müller 2017: 80–85.

25  Faragó 1965: 75.

26  Biszku (interjú) 1990: 31–32.

27  Biszku (interjú) 1990: 15–16.

28  Lányi–Nagy–Petrák (összeáll. és szerk.) 1965: 201.

29  A Wertheim Felvonó- és Gépgyár telephelye a Lehel u. 12., a Steyr–Austro-Daimler–Puch Műveké a Lehel u. 25. szám alatt volt.

30  Vámos (szerk.) 1986: 30.

31  A KISKA működéséről, az ellenállásban betöltött szerepéről legújabban lásd: Bartha 2020: 281–326. és Bartha 2021: 211–219.

32  Az Országos Társadalombiztosító Intézet (OTI) az 1900-as évek első felében – az állam szociális lakásépítési programjának keretében – támogatta a kis jövedelműek lakáshoz jutását. Az OTI-hitelből finanszírozott magdolnavárosi építkezés 1940-ben kezdődött, az elkészült 288 lakásba költözők 80%-a többgyerekes ipari munkás, 20%-a pedig tisztviselő volt. 1943-ban újabb földszintes kislakás-építési akció indult, amely során 1852 lakás felépítésé indult meg. Juhász (szerk.) 2012: 31–32.

33  Muszos, vagyis munkaszolgálatos. Bárdy–Sárközy 1976: 193–200., Petrák (szerk.) 1988: 183–184.

34  Biszku (interjú) 1990: 29–30.