MICHAEL LEWIS EDDIG MEGJELENT KÖNYVEI

Villámfiúk

A nagy dobás

Összeomlás

Home Game

The Blind Side – A szív bajnokai

Coach

Moneyball – Pénzcsináló

Next

The New New Thing

Losers

Pacific Rift

The Money Culture

Brókerpóker

MICHAEL LEWIS SZERKESZTÉSÉBEN

Panic

Az eredeti mű címe:

Michael Lewis

The Undoing Project

Norton, New York, 2017

Fordította: Czibik Márta

Szerkesztette: Daróczi Péter

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés, tipográfia: Malum Stúdió

Copyright © 2017 by Michael Lewis

Hungarian translation © Czibik Márta, 2017

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-603-3

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Dacher Keltnernek,
nagy dzsungeltúra-vezetőmnek

A kétely nem kellemes állapot, de a bizonyosság abszurd.

VOLTAIRE

Tartalom

Bevezető

A PROBLÉMA, AMELY SOHA NEM TŰNIK EL

1

FÉRFICICIK

2

A KÍVÜLÁLLÓ

3

A BENNFENTES

4

HIBÁK

5

AZ ÜTKÖZÉS

6

AZ ELME SZABÁLYAI

7

AZ ELŐREJELZÉS SZABÁLYAI

8

VÍRUSSZERŰ TERJEDÉS

9

A HARCOS PSZICHOLÓGUS SZÜLETÉSE

10

AZ IZOLÁCIÓS HATÁS

11

AZ ÁTÍRÁS SZABÁLYAI

12

A LEHETŐSÉG E-FELHŐJE

Zárszó

BORA BORA

Jegyzet a forrásokról

Köszönetnyilvánítás

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Bevezető

A PROBLÉMA, AMELY SOHA NEM TŰNIK EL

Még 2003-ban kiadtam egy könyvet, Moneyball (az ebből készült film magyar címe Pénzcsináló) címmel, amely az Oakland Athletics missziójáról szólt, hogy új és jobb módszert találjon a baseballjátékosok értékelésére és a baseballstratégiák elemzésére. A csapatnak kevesebb elkölthető pénze volt, mint a többi csapatnak, így a menedzsment szükségből nekilátott a játék újragondolásának. Az új és régi baseballadatokban – és az adatokat elemző külsősök munkájában – az Oakland vezetése felfedezett valamit, ami lényegében újfajta baseballtudást jelentett. Ez a tudás lehetővé tette, hogy lekörözzék a többi baseballcsapat menedzsmentjét. Olyan játékosokat találtak értékesnek, akiket mások elvetettek vagy nem vettek figyelembe, és badarságokat fedeztek fel abban, ami a baseballban bölcsességnek számított. Amikor megjelent a könyv, néhány baseballszakértő – bebetonozott vezető, tehetségkutató és újságíró – felháborodva és lekicsinylően nyilatkozott, de sok olvasó hozzám hasonlóan érdekesnek találta a történetet. Sokan általánosabb érvényű leckét láttak az Oakland megközelítésében, amivel felépítette a baseballcsapatot: ha a jól fizetett, a nyilvánosság kereszttüzében lévő, az 1860-as évek óta létező üzletág alkalmazottait félreérheti a saját piaca, akkor kit nem? Ha a baseballjátékosok piaca nem hatékony, akkor milyen piac lehet hatékony? Ha egy friss, analitikus megközelítés új tudás felfedezéséhez vezetett a baseballban, akkor van olyan más emberi tevékenység, ahol nem ugyanez történne?

Az elmúlt évtized során sokan tartották az Oakland A-t példaképnek, és nekifogtak, hogy jobb adatokat használjanak, jobban elemezzék a statisztikákat, és megtalálják a piaci eredménytelenség okait. Olvastam cikkeket oktatási pénzcsinálóról, filmstúdiós pénzcsinálóról, Medicare-pénzcsinálóról, golfos pénzcsinálóról, gazdálkodási pénzcsinálóról, könyvkiadói pénzcsinálóról (!), elnöki kampány pénzcsinálóról, kormányzati pénzcsinálóról, bankár pénzcsinálóról, és így tovább. – Most hirtelen pénzcsinálók a játékosok? – panaszolta a New York Jets edzője 2012-ben. Miután John Oliver látta az ördögien okos, adatelemzésen alapuló megközelítést, amelyet Észak-Karolina törvényhozása alkalmazott olyan törvények meghozására, amelyek megnehezítik az afroamerikaiak szavazását, gratulált a törvényhozóknak a „pénzcsináló rasszizmushoz”.

De a lelkesedés, hogy a régi típusú szakértelmet lecseréljék az újadat-elemzésekre, gyakran felszínes volt. Amikor az adatelemzéses megközelítés nem vezetett azonnali sikerhez a nagy horderejű döntéseknél – és esetenként még akkor sem, ha igen –, könnyen meg lehetett támadni, ellentétben a régi döntéshozatallal. 2004-ben, miután a Boston Red Sox utánozta az Oakland módszerét a baseballal kapcsolatos döntéseknél, csaknem egy évszázad után megnyerte az első kupáját. Ugyanezzel a módszerrel újra nyertek 2007-ben és 2013-ban. De 2016-ban három lehangoló szezon után bejelentették, hogy elhagyják az adatalapú módszert, és visszatérnek ahhoz, hogy baseballszakértők ítéletére hagyatkozzanak. (– Talán túlságosan a számokra hagyatkoztunk… – mondta a csapat tulajdonosa, John Henry.) Nate Silver, az író több évig élvezhette lélegzetelállító sikerét, mert megjósolta az amerikai elnökválasztások eredményét a New York Timesnak, olyan statisztikai módszer használatával, amelyet a baseballújságírásban ismert meg. Emberemlékezet óta először úgy tűnt, hogy egy újságnak lépéselőnye van a választások eredményeinél. De aztán Silver elment a Timestól, és nem sikerült megjósolnia Donald Trump felemelkedését – és a választások előrejelzésének adatalapú megközelítését megkérdőjelezte… maga a New York Times! „Semmi sem múlja felül a régi riporteri munkát, mivel a politika alapvetően emberi erőfeszítés, ezért rácáfolhat a jóslatokra és észérvekre”, írta egy szerző a Timesban 2016 tavaszán. (Mellékesen az a néhány régi vágású riporter sem látta Trump győzelmét, vagy ahogy Silver később be is ismerte, hogy mivel Trump egyedülálló jelenség, szokatlanul sok szubjektivitást engedett meg az előrejelzéseiben.)

Biztos vagyok benne, hogy van némi igazság azoknak a kritizálásában, akik azt állítják, az adatokból nyerik a tudást, és kihasználják a hiányosságokat. De bármi is van az emberi elmében, amit az Oakland saját javára fordított – olyan szakértőre vágyás, aki bizonyosan tud dolgokat még akkor is, amikor a bizonyosság lehetetlen –, ügyesen fenn tudja magát tartani. Olyan, mint egy filmbeli szörny, amelynek már meg kellett volna halnia, de valahogy életben marad az utolsó jelenetben.

Így amikor lenyugodtak a kedélyek a könyvemmel kapcsolatban, az egyik visszhangja élénkebbnek és relevánsabbnak bizonyult a többinél: két akadémikus – egy közgazdász, Richard Thaler és egy jogászprofesszor, Cass Sunstein – elemzése, akik akkoriban mindketten a Chicagói Egyetemen tanítottak. Thaler és Sunstein írása, amely 2003. augusztus 31-én jelent meg a New Republicban, egyszerre volt nagylelkű és elítélő. A szerzők egyetértettek abban, hogy érdekes, hogy a profi sportolók piaca annyira zavaros, hogy olyan szegény csapat, mint az Oakland A, megverheti a legtöbb gazdag csapatot csak azzal, hogy kihasználja a réseket. Azonban a Pénzcsináló szerzője talán nem ismeri fel a baseballjátékos-piac eredménytelenségének mélyebb okát: ez közvetlenül az emberi elme belső működéséből következik. Hogy néhány baseballszakértő rosszul ítéli meg a baseballjátékosokat – mivel bármelyik szakértő ítéletét torzíthatja a saját elméje –, azt már évekkel korábban leírta két izraeli pszichológus, Daniel Kahneman és Amos Tversky. A könyvem nem volt eredeti. Csupán olyan gondolatokat közölt, amelyek évtizedek óta már várták, hogy megkapják a kellő elismerést, többek között tőlem.

Ez kissé túlzás volt. Addig a pillanatig soha nem hallottam Kahnemanről vagy Tverskyről, bár az egyikük valahogy megnyerte a közgazdasági Nobel-díjat. És nem igazán gondolkodtam sokat a Pénzcsináló sztorijának pszichológiai aspektusairól. A baseballjátékosok piaca tele volt eredménytelenséggel, de miért? Az Oakland vezetősége beszélt a piac „elfogultságairól”: a futógyorsaság például túl volt értékelve, mivel annyira szembetűnő, de egy ütőjátékos képessége, hogy húzza az időt a sétával, részben azért volt alulértékelve, mert a sétálás felejthető, mintha az ütőjátékos igazából semmit sem csinálna. A kövér játékosokat nagyobb eséllyel értékelték alul; a jóképű, fitt játékosokat pedig több eséllyel értékelték túl. Ezeket a torzításokat, amelyekről az Oakland vezetése beszélt, érdekesnek találtam, de nem igazán feszegettem tovább a kérdést, hogy honnan jönnek ezek a torzítások. Miért torzítanak az emberek? Nekifogtam, hogy elmeséljek egy történetet arról, hogyan működnek vagy nem működnek a piacok, különösen, ha embereket értékelnek. De ebben a történetben valahol el volt temetve egy másik történet, amelyet nem meséltem el arról, ahogy az emberi elme működik vagy nem működik, amikor ítéleteket és döntéseket hoz. Amikor bizonytalansággal találkozik – befektetésekkel, emberekkel, vagy bármi mással kapcsolatban –, akkor hogyan vonja le a következtetéseit? Hogyan dolgozza fel a bizonyítékokat – egy baseballmeccsről, egy bevételi jelentésről, egy perről, egy orvosi vizsgálatról vagy randiról? Mit csinál az emberek – az állítólagos szakértők – elméje, ami rossz döntésekhez vezet, és ezeket mások az előnyükre kihasználhatják, akik elvetik a szakértőket, és az adatokra hagyatkoznak?

Hogyan lehet, hogy két izraeli pszichológus ilyen sokat tudott mondani ezekről a problémákról, és nagyjából megjósolta, hogy évtizedekkel később megjelenik egy könyv az amerikai baseballról? Mi lelte ezt a két közel-keleti fickót, hogy azon töprengtek, mi történik az elmében, amikor próbál megítélni egy baseballjátékost, egy befektetést vagy egy elnökjelöltet? És hogyan kap egy pszichológus közgazdasági Nobel-díjat? A kérdésekre adott válaszokban felbukkant még egy történet, amelyet el kell mesélni. Íme.

1

FÉRFICICIK

Soha nem tudhatja az ember, mit mond majd egy kölyök az interjún, amitől felriadunk a szundikálásból, magunkhoz térünk, és muszáj odafigyelnünk. Amint odafigyelünk, természetesen jóval nagyobb hangsúlyt helyezünk arra, amit éppen mondott, mint kellene. Az NBA, az amerikai kosárlabda-szövetség állásinterjúinak legemlékezetesebb pillanatait nehéz lenne az agy megfelelő méretű rekeszébe tenni. Bizonyos esetekben mintha a játékosok megpróbálták volna összezavarni az ítélőképességünket. Például amikor a Houston Rockets embere megkérdezett egy játékost, hogy átmenne-e a drogteszten, a fickónak kikerekedett a szeme, az asztalba kapaszkodott, és megkérdezte: – Úgy érti, most? – Volt egy főiskolai játékos, akit letartóztattak családon belüli erőszak vádjával (később elvetették a vádat), de az ügynöke szerint mindez egyszerű félreértés volt. Amikor megkérdezték a játékost erről, hátborzongató hangon elmagyarázta, hogy megunta a barátnője picsogását, úgyhogy a nyakára tette a kezét, és megszorította. Mert azt akarta, hogy fogja már be. Ott volt Kenneth Faried, a Morehead State játékosa. Amikor megjelent az interjún, megkérdezték tőle, hogy Kennethnek vagy Kennynek szólítsák. „Manimal”, felelte Faried. Azt akarta, hogy Manimalnak szólítsák. Ezzel mit lehet kezdeni? Négyből három fekete amerikai játékos, aki az NBA-interjúra érkezett – legalábbis a Houston Rockets-interjúra, nem ismerte az apját. – Nem ritka, hogy amikor megkérdezed ezeket a fickókat, ki a legfontosabb férfi az életükben, azt mondják: az anyám – meséli a Rockets játékosigazgatója, Jimmy Paulis. – Az egyik azt felelte, hogy Obama.

Aztán ott volt Sean Williams. 2007-ben Sean Williams, aki kétszáznyolc centi magas, nem jegyzett játékos volt, felfüggesztették a Boston College csapatából a háromból az első szezonjában, miután letartóztatták marihuána birtoklásáért (a vádat később ejtették). Csak tizenöt meccset játszott másodévesen, mégis 75 dobást blokkolt; a szurkolók úgy emlegették a főiskolai meccseit, hogy „Sean Williams blokkolóbuli”. Sean Williams úgy nézett ki, mint egy nagymenő NBA-játékos, és mindenki arra számított, hogy első körben kiválasztják – mivel mindenki azt feltételezte, hogy az a tény, hogy felfüggesztés nélkül végigcsinálta az első évét, azt jelenti, hogy sikerült leszorítania a marihuánafogyasztását. A 2007-es NBA-válogatás előtt Houstonba repült az ügynöke kérésére, hogy gyakorolja az interjút. Az ügynök egyezséget ajánlott a Rocketsnek: Williams csak és kizárólag a Rocketsszel ül le tárgyalni, és a Rockets tippeket ad az ügynöknek, hogyan legyen Sean Williams meggyőzőbb az állásinterjúkon. Igazából elég jól ment az interjú, amíg a marihuána témájához nem értek. – Szóval elkapták füvezésért az első és második évben – mondta a Rockets embere. – Mi volt a harmadik évben? – Williams csak a fejét rázta, és azt felelte: – Abbahagyták az ellenőrzést. És ha nem ellenőriznek, akkor én füvezek!

Ezután Williams ügynöke úgy döntött, hogy Sean Williamsnek az a legjobb, ha nem kap több interjúlehetőséget. Ennek ellenére az első körben kiválasztották a New Jersey Netsbe, és játszott 137 NBA-mérkőzésen, mielőtt Törökországba került.

Több millió dollár volt a tét – az NBA-játékosok voltak a legjobban fizetett sportolók az összes csapatsport közül. A Houston Rockets jövőbeli sikere volt a tét. Ezek a fiatalok adták magukról az információkat, aminek segítenie kellett volna a döntésben, hogy bekerüljenek a csapatba. De sokszor nagyon nehéz volt kitalálni, mit kezdjenek az egésszel.

Rockets: Mit tud a Houston Rocketsről?

Játékos: Azt tudom, hogy Houstonban van.

Rockets: Melyik lábán sérült meg?

Játékos: Azt mondom általában, hogy a jobb lábamon.

Játékos: Az edzővel nem értettük meg egymást.

Rockets: Mivel kapcsolatban?

Játékos: A játékidővel.

Rockets-interjúzó: És még miért?

Játékos: Mert alacsonyabb volt.

A rendkívül magas emberek faggatásának tízéves tapasztalata megerősítette Daryl Morey-ban, a Houston Rockets igazgatójában az érzést, hogy ellen kellene állnia, hogy a személyes kommunikáció befolyásolja az ítéletét. Az állásinterjúk bűvészmutatványok voltak. Harcolnia kellett azzal, amit közben érzett – különösen ha ő és minden más jelenlévő el volt bűvölve. A rendkívül magas embereknek szokatlan sármjuk van. – Nagyon sok a sármos óriás – mondja Morey. – Ez olyan, mint egy aranyos kövér kisgyerek a játszótéren. – Nem a sárm volt a probléma, hanem amit elfedett: káros szenvedély, személyiségzavar, sérülés, a kemény munka megvetését. Ezek az óriások meg tudták az embert ríkatni a történetükkel, hogy mennyire szeretik a játékot, és milyen nehézségeken kellett túljutniuk, hogy játszhassanak. – Mindegyiknek van egy sztorija – mondja Morey. – Minden fickóról tudnék valamit mesélni. – És ha a történet gyakran a hihetetlen nehézségek ellenére a kitartásról szólt, könnyen megragadt az emberben. Nehéz volt nem arra használni, mint tiszta képet alkotni a jövőbeli NBA-sikerekről.

Daryl Morey hitt abban – ha egyáltalán hitt valamiben –, hogy statisztikán alapuló módszert alkalmazzon a döntéshozatalnál. És a legfontosabb döntés, amit hozott, hogy kit engedjen be a kosárcsapatába. – A fejedben folyamatosan védelmi állapotnak kell lenni az összes szeméttel szemben, ami megpróbál félrevezetni – mondja. – Mindig próbáljuk kitalálni, mi a trükk, és mi a valódi. Hologramot látunk? Illúziót? – A listán ezek az interjúk szerepeltek, amelyek megpróbálták félrevezetni. – Elmondom, mi a legfőbb oka, hogy minden interjún ott akarok lenni – mondja Morey. – Ha kiválasztunk valakit, akinek van egy komoly problémája, és a tulajdonos megkérdezi, hogy mit mondott az illető az interjún, amikor feltettem neki ezt a kérdést, és az válaszolom, hogy igazából soha nem beszéltem vele, mielőtt odaadtunk neki 1,5 millió dollárt, akkor engem kirúgnak.

Így 2015 telén Morey öt másik kollégájával egy konferenciateremben ült a texasi Houstonban, és várta a következő óriást. Az interjúteremben semmi sem volt, amit érdemes megnézni. Volt egy konferenciaasztal, néhány szék, és elsötétített ablakok. Az asztalon egyetlen bögre állt, amelyet véletlenül ott hagytak, rajta logó: Nemzeti Szarkazmus Társaság: nem mintha szükségünk lenne a támogatásra. Az óriás… nos, róla egyik kolléga sem tudott túl sokat, kivéve, hogy tizenkilenc éves és még a profi kosárlabdázók között is magasnak számít. Öt évvel korábban fedezte fel egy pandzsábi faluban valami ügynök vagy tehetségkutató, legalábbis ezt mondták. Akkor tizennégy éves volt, 213 centi magas, és lyukas cipő volt rajta.

Ezen elgondolkodtak. A kölyök családja biztosan olyan szegény volt, hogy nem tudtak neki cipőt venni. Vagy úgy döntöttek, hogy értelmetlen cipőt venni ilyen gyorsan növő lábra. Vagy az egész csak az ügynök ötlete volt. Mindenesetre a fejükben megjelent a kép egy kétméteres, tizennégy éves fiúról, mezítláb az indiai utcán. Nem tudták, hogyan került el abból az indiai faluból. Valószínűleg egy ügynök elintézte, hogy az Egyesült Államokba utazzon, megtanuljon angolul és kosárlabdázni.

Az NBA számára teljesen ismeretlen volt. Nem volt videofelvétel róla, ahogy kosarazik. Még nem játszott meccsen, amennyire a Rockets ki tudta deríteni. Nem vett részt az NBA draftján, sem a korábbi amatőrjátékos-toborzón. Csak aznap reggel engedték meg a Rocketsnek, hogy megmérjék. A lába 52-es méretű volt, és a keze 27 cm volt, a legnagyobb kéz, amelyet a csapat valaha mért. Cipő nélkül 218 cm magas volt, és 136 kg, az ügynöke pedig azt állította, hogy még nőni fog. Az előző öt évben Dél-Floridában kosárlabdázni tanult – legutóbb az IMG-nél, amely sportakadémia, ahol amatőrökből képeznek profikat. Bár senki sem látta játszani, akit ismertek, az a néhány ember, aki már találkozott vele, azóta is róla beszélt. Például Robert Upshaw, aki 210 cm-es center volt, elküldték a Washington Egyetem csapatából, és most NBA-csapatokhoz jelentkezett. Néhány nappal korábban a Dallas Mavericks edzőtermében edzett az indiai óriással. Amikor hallotta a Rockets felderítőitől, hogy talán ismét lesz rá alkalma, Upshaw arca felderült, és azt mondta: – A fickó a legnagyobb ember, akit valaha láttam. És biliárdozni is tud! Őrület!

Még 2006-ban, amikor Daryl Morey-t felkérték a Houston Rockets vezetésére, és arra a feladatra, hogy megmondja, ki játsszon a profi csapatban, úttörő volt a maga nemében: ő volt a kosárlabdás kockafejek királya. Az volt a feladata, hogy egy bizonyos fajta döntéshozatalt, amely a kosárlabda-szakértők megérzéseire alapozott, átváltsa egy másikra, amely főleg az adatelemzésre támaszkodik. Nem voltak komolyabb kosaras tapasztalatai, és nem állt szándékában, hogy sportolónak vagy kosárlabdás bennfentesnek adja ki magát. Olyan ember volt, aki az élete során szívesebben számolgatott, mint támaszkodott a megérzésekre. Gyerekként érdeklődni kezdett az iránt, hogy az adatokból előre megmondjon dolgokat, és ez erős szenvedéllyé vált nála. – Ez mindig a legmenőbb dolog volt számomra – mondja. – Hogyan használhatók a számok a jósláshoz? Nagyon menő módszer volt számokat használni, hogy felülkerekedjek másokon. És szerettem jobbnak lenni másoknál. – Előrejelző modelleket készített, amikor a többi gyerek repülőgépmodelleket épített. – Mindig a sportban próbáltam jósolni. Nem tudtam, mi másra alkalmazhatnám a módszert – mondjuk arra, hogy megjósoljam a jegyeimet?

A sporttal és statisztikával kapcsolatos érdeklődése miatt tizenhat évesen a kezébe vett egy könyvet, amelyBill James baseballtörténeti kivonat volt a címe. Bill James akkoriban népszerűsített egy statisztikai érvelésen alapuló megközelítést a baseball elemzésében. Az Oakland Athletics kis segítségével ez a megközelítés forradalmat robbantott ki, a kockafejek kezdték átvenni a vezetést, vagy segédkeztek szinte minden első osztályú baseballcsapatban. 1988-ban, amikor Morey a Barnes&Noble könyvesboltban rábukkant James könyvére, nem tudhatta, hogy a számokkal való előrejelzésben tehetséges emberek később átveszik az irányítást a profi sportvezetésben, és mindenhol máshol, ahol nagy jelentőségű döntéseket hoznak – vagy a kosárlabdázás gyakorlatilag arra vár, hogy ő felnőjön. Egyszerűen csak sejtette, hogy a neves szakértők talán nem tudnak annyit, ahogy mindenki hitte.

Ez a gyanú egy évvel korábban, 1987-ben merült fel benne, miután a Sports Illustrated rátette kedvenc baseballcsapatát, a Cleveland Indianst a borítójára, mert ők fogják megnyerni a World Seriest. – Azt gondoltam, ez az! Az Indians évek óta vánszorgott. De most meg fogja nyerni a World Seriest! – Az Indians azt az évadot az első osztályú profi csapatok közül a legrosszabb eredménnyel végezte. Hogyan történhetett ez? – Azok nagyon bénák voltak, akik kijelentették, nagyon jók lesznek – emlékszik vissza Morey. – És ez volt a pillanat, amikor azt gondoltam: talán a szakértők nem is tudják, mit beszélnek.

Ezután felfedezte Bill Jamest, és úgy döntött, hogy hozzá hasonlóan esetleg felhasználhatja a számokat, hogy jobb előrejelzéseket adjon, mint a szakértők. Ha meg tudja jósolni a profi sportolók későbbi teljesítményét, nyerő csapatokat tudna összeállítani, és ha képes lenne nyerő csapatokat összeállítani… nos, ekkor lecsillapodott Daryl Morey. Csak azt akarta elérni az életben, hogy nyerő csapatokat állíthasson össze. A kérdés az volt: ki fogja ezt megvalósítani? A főiskolán több tucat levelet küldött profi csapatoknak, abban a reményben, hogy felajánlanak valamilyen munkát. Egyetlen választ sem kapott. – Akkor eldöntöttem, hogy meg kell gazdagodnom. Ha gazdag lennék, egy csapatot vezethetnék.

A szülei középosztálybeli, közép-nyugati emberek voltak. Még csak nem is ismert gazdagokat. A Northwestern Egyetem határozottan motiválatlan diákja volt. Ettől függetlenül eltökélte, hogy elég sok pénzt keres majd, hogy megvegyen egy profi csapatot, és ő hozhasson döntést, hogy ki játszik. – Minden héten elővett egy papírlapot, és ráírta a tetejére: Céljaim – emlékszik vissza akkori barátnője, most már a felesége, Ellen. – A legnagyobb életcélja az volt, hogy egy napon saját profi csapata lesz.

– Üzleti iskolába mentem, mert az gondoltam, oda kell járnom, ha meg akarok gazdagodni – mondja Morey. Miután 2000-ben végzett az üzleti tanulmányokkal, tanácsadó cégeknél interjúzott, amíg nem talált egyet, ahol a partnercégek részvényeiből kapta a fizetést. A cég internetes cégekkel foglalkozott az internet felfutása alatt – ez annak idején olyan helynek tűnt, ahol gyorsan meg lehet gazdagodni. De a buborék kipukkadt, és a részvények értéküket vesztették. – Kiderült, hogy ez volt a legrosszabb döntésem – ismeri be Morey.

A tanácsadói időszakból azonban megtanult egy értékes leckét. Úgy tűnt számára, hogy ennek a munkának a nagy része abból állt, hogy teljes bizonyosságot kellett színlelni bizonytalan esetén. A McKinseynél egy állásinterjún azt mondták neki, hogy nem elég biztos a véleményében. – Erre azt feleltem, azért, mert nem vagyok biztos bennük. Azt mondták, hogy az ügyfeleknek évi ötszázezret számláznak ki, tehát biztosnak kell lennem a mondanivalómban.

– Az a tanácsadó cég, amely végül felvette, állandóan kérte, hogy legyen magabiztos, amikor szerinte a magabiztosság csalásnak számított. Például kérték, hogy jósolja meg az olajárakat az ügyfeleknek. – Azután elmentünk a klienseinkhez, és azt mondtuk nekik, hogy meg tudjuk jósolni az olajárakat. Senki sem tudja megjósolni az olajárakat. Gyakorlatilag valótlant állítottunk.

Rengeteg hazugság volt abban, amit az emberek tettek és mondtak, amikor „megjósoltak” dolgokat, döbbent rá Morey: úgy tettek, mintha tudnák, pedig nem tudták. Rengeteg érdekes kérdés merült fel az életben, amelyekre az egyetlen őszinte válasz az volt, hogy „lehetetlen biztosan tudni”. A „Mennyi lesz az olaj ára tíz év múlva?” ilyen kérdés volt. Ez nem azt jelentette, hogy nem érdemes a választ kutatni, de csak valószínűsítve lehetett megfogalmazni.

Később, amikor kosárlabdás megfigyelők jöttek hozzá állásért, azt a fajta tudatosságot kereste bennük, hogy olyan kérdésekre keresik a választ, amelyekre nincsen egyértelmű válasz – hogy alapvetően nem csalhatatlanok. – Mindig megkérdeztem őket: kiket hagytál ki? Melyik jövőbeli szupersztárt írták le, vagy melyik későbbi vesztesbe szerettek bele? Ha nem mondtak jó választ, úgy voltam vele, hogy menjenek a francba.

Szerencsés fordulat volt, hogy a tanácsadó céget, ahol Morey dolgozott, felkérték, hogy végezzen elemzést egy befektetői csoportnak, amely meg akarta vásárolni a Boston Red Sox csapatot. Amikor a csoportnak nem sikerült megszereznie ezt a profi baseballcsapatot, vásárolt egy profi kosárlabdacsapatot, a Boston Celticst. 2001-ben megkeresték Morey-t, hogy mondjon fel a tanácsadói állásában, és menjen a Celticshez dolgozni, ahol „a legnehezebb problémák megoldását bízták rám”. Segített felvenni az új vezetőket, aztán segített kitalálni a jegyárakat, végül pedig természetesen megkérték, hogy dolgozzon azon, kit válasszanak ki az NBA-csapatba. – Hogyan fog ez a tizenkilenc éves teljesíteni az NBA-ben? – Ez olyan kérdés, mint a „hol lesz az olaj ára tíz év múlva?”. Nem létezett a tökéletes válasz, de a statisztika adhatott valamilyen választ, ami legalább kicsit jobb volt, mint az egyszerű találgatás.

Morey-nek már volt egy statisztikai modellje, amivel az amatőr játékosokat értékelte. Saját maga állította össze, saját szórakozására. 2003-ban a Celtics biztatta, hogy használja fel ezt a modellt, hogy a toborzólista végéről kiválasszon egy játékost – az ötvenhatodik helyről. Így Brandon Hunter, az Ohio Egyetem ismeretlen játékosa lett az első, akit egy képlet választott ki.{1} Két évvel később Morey-t felhívta egy fejvadász, hogy a Houston Rockets új ügyvezető igazgatót keres. – Azt mondták, hogy analitikus fickót keresnek – emlékszik vissza Morey.

A Rockets tulajdonosa, Leslie Alexander belefáradt a szakértők megérzéseibe. – A döntéshozás nem volt túl jó – mondja Alexander. – Nem volt pontos. Most már itt van minden adat és a számítógépek, amelyek elemzik az adatokat. Ezeket progresszív módon akartam használni. Amikor felvettem Darylt, akartam valakit, aki nem a megszokott módon nézi a játékosokat. Ezt úgy értem, hogy nem voltam biztos abban sem, hogy jól játsszuk a játékot. – Minél többet fizettek a játékosoknak, annál költségesebbek voltak a hanyag döntések. Azt gondolta, hogy Morey elemző megközelítése előnyt adhat a drága tehetségek piacán, és kellőképpen közönyös volt a közvélekedéssel szemben, hogy aggódjon miatta. (– Kit érdekel, mit gondolnak az emberek? – mondja Alexander. – Nem az ő csapatuk.) Morey-t a saját állásinterjúján megnyugtatta Alexander nyugalma a közvéleménnyel kapcsolatban, és a gondolkodásmódja. – Megkérdezte tőlem, hogy milyen vallású vagyok. Emlékszem, azt gondoltam, szerintem ezt nem lehetne megkérdezni. Kitérő választ adtam, hogy a családom episzkopális és luteránus, amikor megállított, és közbeszólt, hogy csak azt ne mondjam, hogy elhiszem ezt a marhaságot.

Alexander közönye a közönség véleménye iránt praktikusnak bizonyult. Miután megtudták a rajongók és a kosárlabda-bennfentesek, hogy egy harminchárom éves kockafejet vettek fel a Houston Rockets vezetésére, a legjobb esetben mulatságosnak találták, a legrosszabb esetben pedig felháborítónak. A helyi houstoni rádiósok azonnal becenevet ragasztottak rá: Deep Blue. – A kosárlabda-rajongók úgy érezték, hogy nem ide való vagyok – mondja Morey. – Csendben maradnak a sikerek alatt, de felbukkannak, ha gyengeséget éreznek. – Egy évtizedes vezetése alatt a Rocketsnek volt a harmadik legjobb eredménye az NBA harminc csapata közül, a San Antonio Spurs és a Dallas Mavericks mögött, és négy csapatot kivéve többször szerepeltek döntőben, mint bármely másik. Soha nem volt vesztes szezonjuk. Akik a legjobban felháborodtak Morey miatt, néha kénytelenek voltak a győztes pillanatokban kikezdeni. 2015 tavaszán, amikor a Rockets az NBA második legjobb eredményével indult a Nyugati Konferencia döntőjén a Golden State Warriors ellen, a korábbi NBA All-Star és jelenlegi tévés szakértő, Charles Barkely a félidős játékelemzés helyett négyperces szónoklatot tartott Morey-ről. – …Nem aggódom Daryl Morey miatt. Egy idióta, aki hisz az elemzésekben. …Én mindig azt gondoltam, hogy az elemzés hülyeség. …Az a helyzet, hogy nem is venném észre, ha Daryl Morey most besétálna ide. …Az NBA a tehetségről szól. Ezek a fickók, akik az elemzésekről beszélnek és a szervezeteket irányítják, egy dologban hasonlítanak: soha nem játszottak, soha nem szerezték meg a csajokat a középiskolában, és csak azt akarják, hogy őket is bevegyék a játékba.

Még több ilyen eset is történt. Akik nem ismerték Daryl Morey-t, azt feltételezték, hogy mivel nekilátott intellektuális síkra helyezni a kosárlabdát, biztosan mindentudónak is hiszi magát. De az ő világlátása pontosan ennek az ellentéte volt. Egyfajta félénkség jellemezte – az a felfogás, hogy nehéz bármiről biztosat mondani. Leginkább a döntéshozatal módszerében került legközelebb a bizonyossághoz. Soha nem hallgatott egyszerűen az első gondolatára. A kockafej új definíciója volt: olyan ember, aki elég jól ismeri a saját gondolkodását ahhoz, hogy ne bízzon benne.

Az egyik legelső dolog, amit Morey csinált, miután Houstonba érkezett – és ami számára a legfontosabb volt –, hogy elkezdte használni a statisztikai modelljét a játékosok jövőbeli teljesítményének előrejelzésére. Ez a modell a kosárlabdatudás megszerzésének az eszköze is volt. – A tudás szó szerint előrelátás – mondja Morey. – A tudás lehet bármi, ami növeli az események megjóslásának képességét. Szó szerint minden, amit az ember tesz, amikor próbálja előre látni a helyes döntést. A legtöbb ember ezt önkéntelenül csinálja. – Egy modell lehetővé teszi, hogy megvizsgáljuk egy amatőr baseballajátékos tulajdonságait, amelyek profi sikerhez vezettek, és meghatározzuk, hogyan súlyozzuk ezeket. Amint készen áll egy adatbázis több ezer korábbi játékosról, általánosabb összefüggéseket is lehet keresni a főiskolai teljesítményük és a profi karrierjük között. A teljesítmények statisztikái nyilván sokat elárulnak róluk. De milyen statisztikák? Azt is gondolhatja az ember – sokan így vélekedtek akkoriban –, hogy a játékos legfontosabb dolga, hogy pontot dobjon. Ezt a véleményt próbára lehetett tenni: a főiskolai pontdobás képessége megjósolta az NBA-beli sikert? Nem, hangzott a rövid válasz. Morey korábbi modelljeiből tudta, hogy a hagyományos számok statisztikái – a pontok, a lepattanók és a meccsenkénti gólpassz – igencsak félrevezetőek lehetnek. Lehetséges, hogy egy játékos sok pontot szerez, ugyanakkor káros a csapatnak, mint ahogy lehetséges, hogy egy játékos nagyon kevés pontot szerez, de óriási előnyt jelent. – A modell használata bármilyen vélemény nélkül arra kényszeríti az embert, hogy a helyes kérdéseket tegye fel – mondja Morey. – Miért értékeltek egy játékost olyan nagyra a megfigyelők, amikor a modell alacsonyra értékelte? Miért értékeltek egy játékost olyan alacsonyra a megfigyelők, amikor a modell magasra értékelte?

A modelljéről nem azt gondolta, hogy megadja „a helyes választ”, hanem inkább „a jobb választ”. Nem volt olyan naiv sem, hogy azt higgye, a modell magától kiválasztja majd a játékosokat. A modellt nyilván ellenőrizni és figyelni kell, mivel volt olyan információ is, amelyről a modellnek nem volt tudomása. Ha a játékos például eltörte a karját az NBA-draft előtt, azt jó tudni. De ha megkérdezte volna valaki Daryl Morey-t 2006-ban, hogy mit választana, a modellt vagy egy teremnyi kosárlabda-megfigyelőt, akkor a modelljét választotta volna.

Ez 2006-ban eredeti megoldásnak számított. Morey értette, hogy senki más nem használt modelleket a játékosok megítéléséhez – senki sem törte magát, hogy beszerezze a modellekhez szükséges információkat. Ha statisztikához akart jutni, embereket kellett küldenie Indianapolisba, a NCAA, a nemzeti főiskolai atlétikai szövetség irodáiba, hogy lefénymásolják az elmúlt húsz év összes főiskolai mérkőzésének táblázatos eredményeit, aztán pedig minden adatot kézzel fel kell tölteni a rendszerbe. A játékosokkal kapcsolatos elméletet a sportolók adatbázisán kellett kipróbálni. Már megvoltak a főiskolai játékosok eredményei húsz évre visszamenőleg. Az új adatbázis lehetővé tette, hogy a játékosokat hasonló régebbi játékosokkal összehasonlítsák, és megnézzék, van-e valamilyen általános érvényű tanulság.

Amit a Houston Rockets csinált, ma már egyszerűnek és nyilvánvalónak tűnik: elvileg ugyanez a megközelítés, amit a Wall Street-i kereskedők, az amerikai kampánymenedzserek és bármelyik cég csinál, amely próbálja felhasználni az emberek internetes tevékenységeit, hogy megjósolja, mit fognak vásárolni vagy nézegetni. 2006-ban ez viszont nem volt sem egyszerű, sem nyilvánvaló. Sok olyan információra volt szüksége Morey modelljének, ami egyszerűen nem volt elérhető. A Rockets kezdett saját adatokat gyűjteni: olyan dolgokat mértek a kosárlabdapályán, amelyeket korábban nem mértek még. Ahelyett, hogy megnézték például, hogy hány lepattanója van egy játékosnak, elkezdték számolni a valódi lepattanó lehetőségeit, és mennyit szalasztott el. Követték a meccs állását, amikor egy adott játékos a pályán volt, és összehasonlították azzal, amikor a kispadon ült. A pontok, a lepattanók és a labdaszerzés meccsenként nem segített sokat; de a percenkénti pontok, a lepattanók és a labdaszerzés értékesnek számított. Ha valaki 15 pontot szerzett egy meccsen, az nyilván kevesebbet jelent, ha az egész meccsen játszott, mint ha csak a felén. Az is lehetséges volt, hogy kivegyék a táblázatos eredményekből, hogy milyen tempóban játszottak a különböző főiskolai csapatok, vagyishányszor futottak végig a pályán. Ha egy főiskolai játékos statisztikáit a csapata tempójához hasonlították, az sokat elárult. A pontok és a lepattanók egy dolgot jelentettek, amikor a csapat meccsenként 150-szer dobott, és másik dolgot, ha csak 75-öt. Csak a tempó figyelembevétele tisztább képet adott arról, mit ért el egy adott játékos, mint a hagyományos szempontok.

A Rockets olyan adatokat gyűjtött a játékosokról, amelyeket azelőtt soha nem néztek, de nem csak kosárlabda-adatokat. Információt szereztek a játékosok életével kapcsolatban, és keresték a mintákat. Segített egy játékost, ha két szülővel nőtt fel? Előnyt jelentett, ha balkezes? Az erős főiskolai edzők után a játékosok jobbak voltak az NBA-ben? Segített, ha egy játékos felmenői között volt korábbi NBA-s? Számított, ha kétéves képzésből került a főiskolára? Ha a főiskolai edző zónavédelmet használt? Ha több poszton is játszott a főiskolán? Számított, mennyi súllyal tud fekve nyomni a játékos? – Szinte semmi sem volt jó előrejelző, amit megnéztünk – mondja Morey. De mégis volt valami. A percenkénti lepattanó hasznos volt a magas fickók jövőbeli sikerének előrejelzésében. A percenkénti labdaszerzés az alacsonyabbakról árult el valamit. Nem annyira az számított, milyen magas egy játékos, hanem hogy milyen magasra tud felérni a kezével – a hosszúsága volt a lényeg, nem a magassága.

A modell első valódi tesztje 2007-ben volt. (A Rockets elcserélte a kiválasztott játékosait 2006-ban.) Eljött a lehetőség, hogy egy semleges, bizonyítékalapú módszert teszteljenek a sportág megérzésalapú megközelítésével szemben. Abban az évben a Rockets az NBA toborzásán a 26. és 31. volt. Morey modellje szerint az esélye, hogy a kiválasztáskor jó NBA-játékost találjanak, 8, illetve 5 százalék volt. Hogy jó kezdőötöst találjanak, annak száz az egyhez volt az esélye. Aaron Brooksot és Carl Landryt választották ki, és mindketten NBA-kezdőötösök lettek. Ez hihetetlenül jó merítés volt.{2} – Emiatt kicsit ültünk a babérjainkon – mondja Morey. Tudta, hogy a modellje a legjobb esetben is csak kicsit kevesebbet téved, mint az emberek, akik az idők kezdete óta döntöttek a jelentkezőkről. Tudta, hogy súlyos hiány van a megfelelő adatokból. – Vannak ilyenek, de sokszor csak egy főiskolai évből. És még az is problémás. Azon kívül, hogy más volt a játék, az edzők, és más volt a színvonal, a játékosok csak húszévesek voltak. Ők sem tudták, kicsodák. Mi hogyan tudtuk volna? – Tudta mindezt, mégis azt gondolta, hogy talán rájöttek valamire. Aztán jött 2008.

Ebben az évben a Rockets a 25. helyen volt a játékosbörzén, és ezt arra használta, hogy a Memphisi Egyetem egyik nagydarab játékosát, Joey Dorsey-t válassza ki. Dorsey az állásinterjún vicces, megnyerő és sármos volt – azt mondta, ha befejezi a kosárlabdázást, pornósztárkarriert szeretne. Miután kiválasztották Dorsey-t, elküldték Santa Cruzba próbajátékra más újonnan kiválasztott játékosokkal. Morey elment, hogy megnézze. – Az első meccsen borzasztó rossz volt – mondja Morey. – Mondtam magamban, a francba! – Joey Dorsey olyan rossz volt, hogy Daryl Morey nem akarta elhinni, hogy azt látja, akit ő választott ki. Morey azt gondolta, hogy a játékos talán nem veszi komolyan a próbajátékot. – Találkoztam vele, és két órán át ebédeltünk. – Morey hosszú beszédet tartott Dorsey-nek, hogy fontos jó benyomást kelteni, és így tovább. – Azt hittem, hogy a következő meccsen szétveti majd a lelkesedés. Aztán a következő meccsen is szarul játszott. – Morey látta, hogy nagyobb a probléma, mint Joey Dorsey. A probléma maga a modell volt. – Joey Dorsey a modell szerint szupersztár. A modell szerint kihagyhatatlan volt. Az eredménye iszonyatosan jó volt.

Ugyanabban az évben a modell elvetett egy újonc centert a Texasi A&M-től, DeAndre Jordant. Nem is arról volt szó, hogy az NBA minden második csapata a hagyományos szakértői eszközöket használva legalább egyszer átugrotta, vagy Jordant a draft 35. helyén választotta ki a Los Angeles Clippers. Ugyanolyan gyorsan, ahogy Joey Dorsey-ről kiderült, hogy bukta, DeAndre Jordan domináns NBA-center lett, és a második legjobb játékos az akkori teljes játékosbörzén Russell Westbrook után.{3}

Ilyesmi megesett minden évben valamelyik NBA-csapattal, általában mindegyikkel. Minden évben voltak nagyszerű játékosok, akiket a megfigyelők kihagytak, és minden évben csődöt mondtak rendkívül nagyra értékelt játékosok. Morey nem hitte, hogy a modellje tökéletes, de azt sem tudta elhinni, hogy ilyen drasztikusan rossz. A tudás az előrelátást jelentette: ha nem lehet megjósolni egy ilyen nyilvánvaló dolgot, mint Joey Dorsey bukását, vagy DeAndre Jordan sikerét, akkor mit tud egyáltalán? Az egész életét az a gondolat vezérelte, hogy a számok segítségével jobban tud előrejelezést készíteni. Most ennek a gondolatnak a realitása kérdőjeleződött meg. – Valami elkerülte a figyelmemet – mondja Morey. – Méghozzá a modell korlátai.

Az első hibája, állapította meg, hogy nem fordított kellő figyelmet Joey Dorsey életkorára. – Elég idős volt – mondja Morey. – Huszonnégy éves volt, amikor felvettük. – Dorsey főiskolai karrierje azért volt elismerésre méltó, mert annyival idősebb volt azoknál, akik ellen játszott. Gyakorlatilag megverte a kissrácokat. Ha megnövelik a játékos korának súlyát a modellben, akkor Dorsey-nak gyenge esélyei lettek az NBA-ben, és ami még többet elárul, javul a modell ítélete szinte az adatbázis összes játékosánál. Ami azt illeti, Morey rájött, hogy egy csomó főiskolás játékos jobban játszott gyenge ellenfelek ellen. Ők voltak a kosárlabdarémek. A modell ezt is figyelembe tudta venni, hogy nagyobb súllyal számolta az erős ellenfelekkel játszott meccseket, mint a gyengék elleniket. Ez is javította a modellt.

Morey látta – vagyis azt hitte, hogy látja –, hogyan csinált bolondot a modellből Joey Dorsey. De jóval aggasztóbb volt, hogy nem látta DeAndre Jordan értékét. Egy évet játszott a főiskolán, nem túl sikeresen. Kiderült, hogy szenzációs középiskolai játékos volt, de utálta a főiskolai edzőjét, és nem is akart oda járni. Hogyan jósolhatja meg bármilyen modell olyan játékos jövőjét, aki szándékosan teljesít rosszul? Lehetetlen volt megállapítani Jordan jövőjét a főiskola statisztikáiból, és akkoriban nem voltak használható középiskolai statisztikák. Amíg a modell kizárólag a teljesítmény statisztikáira támaszkodik, mindig kihagyja DeAndre Jordant. Az egyetlen módszer egy régi vágású szakértő szeme lett volna. Véletlenül Jordan éppen Houstonban nőtt fel, a Rockets megfigyelői előtt, és az egyik fel is akarta venni a szerinte tagadhatatlan fizikai adottságai miatt. Az egyik megfigyelő meglátta azt, amit a modell átugrott!

Morey valójában azt tesztelte, hogy vannak-e minták az emberei előrejelzéseiben. Ő vette fel a legtöbb emberét, és azt gondolta, nagyszerűek, mégsem volt rá bizonyíték, hogy az egyikük jobb lenne, mint a többiek, vagy a piac megjósolja, ki jut el az NBA-ig. Ha létezett szakértő, aki felismerte a jövőbeli NBA-tehetséget, ő még nem találkozott vele. Azt biztosan nem hitte, hogy ő lenne az. – A személyes intuícióm előtérbe helyezése nem igazán jutott eszembe – mondja. – Nem nagyon bízom a megérzéseimben. Egyszerűen azt gondolom, hogy sok bizonyíték van rá, hogy a megérzések nem igazán jók.

Végül Morey úgy döntött, hogy a Rocketsnek csökkenteni kell az adatokat, és elemezni sok olyan dolgot, amelyet korábban nem vizsgáltak komolyan: a fizikai adottságokat. Nemcsak azt kellett tudniuk, milyen magasra ugrik egy játékos, hanem milyen gyorsan rugaszkodik el a talajtól a levegőbe. Meg kellett mérniük a játékos sebességét, főleg az első két lépés gyorsaságát. Azaz még inkább kockafejekké kell válniuk. – Ha a dolgok rosszul sülnek el, ezt csinálják az emberek – mondja Morey. – Visszatérnek a szokásokhoz, amelyek a múltban sikeresek voltak. Az én ötletem ez volt: menjünk vissza az első alapelvekhez. Ha ezek a fizikai eszközök számítanak, teszteljük még szigorúbban, mint valaha. A főiskolai teljesítményre helyezett hangsúlyt csökkenteni kell, és a fizikai képességeket kell előtérbe helyezni.

De amint elkezdett beszélni a testi felépítésről, és hogy mire képesek vagy nem képesek a pályán, volt egy bizonyos határa még az objektív, mérhető információ hasznának is. Szükség volt – legalábbis úgy tűnt –, olyan szakértőkre, akik akció közben megnézik ezeket a képességeket, és megítélik, milyen jól működnének másik meccsen, jobb ellenfeleknél. Olyan megfigyelőkre volt szükség, akik pontozzák egy játékos képességeit a különböző tevékenységek alapján, amelyek a legfontosabbak a kosárlabdapályán: dobás, befejezés, a zsákolás, lepattanók megszerzése, és így tovább. Szakértőkre volt szükség. A modellek korlátai visszahozták az emberi tényezőt a döntéshozatalba – akár segített, akár nem.

Így kezdődött az a folyamat, hogy Morey keményen próbálkozott, ahogy még soha életében, hogy összepárosítsa a szubjektív emberi ítéletet a modelljével. Nem az volt a trükkje, hogy csupán jobb modellt készítsen. Hanem az, hogy a modellre és a megfigyelőkre is hallgasson. – Ki kell találni, miben jó és miben rossz a modell, és miben jók és rosszak az emberek – mondja Morey. Az embereknek például néha voltak olyan információik, amik a modellnek nem. A modellek nem voltak jók abban, hogy kitalálják, DeAndre Jordan az első főiskolai évében azért volt csapnivaló, mert nem igyekezett. Az emberek pedig nem voltak jók abban, hogy… nos, ezt Daryl Morey-nak közvetlenül kellett tanulmányoznia.

Morey nem tudta nem észrevenni, milyen furcsán működik az emberi gondolkodás. Amikor megnyílik az információ előtt, amely hasznos lehet egy amatőr játékos értékeléséhez, akkor megnyílt azelőtt is, hogy átverjék pontosan azok az illúziók, amelyek a modellt első körben rendkívül értékes eszközzé tették. Például a 2007-es játékosbörzén volt egy játékos, akit a modell nagyon szeretett: Marc Gasol. Huszonkét éves, 216 cm-es center volt, aki Európában játszott. A megfigyelők találtak róla egy fotót, amelyen nem volt rajta póló. Duci volt, babaarcú és lötyögős a cicije. A Rockets munkatársai becenevet adtak Marc Gasolnak: Férficicik. Férficicik így meg úgy. – Ez volt az első kiválasztásom vezetőként, és nem voltam olyan bátor – mondja Morey. Megengedte, hogy a Marc Gasol alkatán viccelődés kioltsa a modellje optimizmusát Gasol jövőjéről, és így ahelyett, hogy vitatkozott volna a munkatársaival, végignézte, hogy a Memphis Grizzlies elviszi Gasolt a draft 48. választásaként. Annak az esélye, hogy All-Star játékos lesz a draft 48. választásából, egy százalék alatt volt. A draft 48. választása gyakorlatilag még hasznos NBA-cserejátékost sem eredményezett, de Marc Gasol máris kivételnek bizonyult.{4} A címke, amelyet ráragasztottak, egyértelműen befolyásolta azt, hogyan értékelték: a név számított. – Akkor új szabályt hoztam – mondja Morey. – Betiltottam a beceneveket.

Hirtelen megint a káoszban találta magát, amelynek az eloszlatására őt és a modelljét felvették. Ha soha nem tudja kivenni az emberi elmét a döntéshozatal folyamatából, Daryl Morey-nak legalább figyelnie kellett a sebezhető pontjaira. Ezeket látta mindenhol, ahová nézett. Egy példa: a draft előtt a Rockets behozott egy játékost a többiekkel együtt, és hagyta, hogy a pályára lépjen. Hogyan tagadhatná meg az ember magától az esélyt, hogy megnézze? Bár érdekes volt a tehetségkutatóknak, hogy egy játékost akció közben lássanak, Morey kezdett rájönni, hogy ez kockázatos is volt. Egy nagyszerű dobójátékosnak lehet rossz napja, egy nagyszerű védőt meglökhetnek. Ha hagyja, hogy mindenki figyeljen és ítéljen, akkor azt is meg kell tanítani nekik, hogy ne helyezzenek túl nagy hangsúlyt arra, amit látnak. (De akkor egyáltalán minek nézik?) Ha például valaki 90 százalékos büntetődobó volt, akkor nem igazán számított, hogy egymás után hat büntetődobást kihagy az edzésen.

Morey számított a kollégáira, hogy figyeljenek oda az edzéseken, de ne hagyják, hogy amit látnak, elhomályosítsa, amiről tudják, hogy igaz. Mégis sokan nagyon nehéznek találták, hogy ne vegyék figyelembe azt, amit a saját szemükkel látnak. Néhányan szinte fájdalmasnak élték meg ezt az erőfeszítést, mintha oda lennének kötözve az árbochoz, és a szirének dalát kellene hallgatniuk. Egy nap bement Morey-hoz egy megfigyelő, és azt mondta: – Daryl, már nagyon régóta csinálom ezt. Szerintem abba kellene hagynunk ezeket az edzéseket. – Morey azt mondta, hogy szemlélje a dolgokat egy bizonyos perspektívából. A megfigyelő azt mondta: – Daryl, egyszerűen nem megy. – Olyan volt, mint aki függő. A közelébe sem tud menni a drognak anélkül, hogy ne fájna neki.

Morey nemsokára észrevett még valamit: a megfigyelők a játékosokat nézve általában szinte azonnal véleményt formáltak, és rendszerint ehhez rendeződött minden más információ. „Megerősített eltérés”, hallotta a kifejezést. Az emberi elme egyszerűen rossz volt abban, hogy meglásson olyan dolgokat, amelyekre nem számított, és kicsit túlbuzgó abban, hogy meglásson olyanokat, amelyekre számított. – A megerősített eltérés a legalattomosabb, mert az ember nem jön rá, hogy megtörténik – mondja. A megfigyelő kialakít egy véleményt egy játékosról, és aztán úgy rendezi a bizonyítékokat, hogy alátámasszák ezt a véleményt. – Klasszikus eset – mondja Morey –, és állandóan megtörténik: ha nem tetszik egy játékos, azt mondják, nincs neki pozíció. Ha tetszik, azt mondják, több pozícióba is jó. Ha tetszik, az alkatát egy jó játékoshoz hasonlítják. Ha nem tetszik, akkor olyanhoz, aki béna. – Bármilyen előítélet alakult ki az amatőr játékosok kiválasztási folyamatában, az általában megmaradt, még ha rosszul is működött, mert az illető mindig azt kereste, hogy ez az előítélet beigazolódjon. A problémát felnagyították a tehetségkutatók – és Morey – hajlamát arra, hogy olyan játékosokat favorizáljanak, akik fiatalkori önmagukra emlékeztetnek. – Az én kosaras karrierem annyira irreleváns a karrieremhez képest – mondja. – Mégis az olyan fickók tetszenek, akik verekednek, csalnak és utálatosak. Olyanok, mint Bill Laimbeer. Mert én is így játszottam. – Az ember lát valakit, aki emlékezteti önmagára, és aztán megkeresi az okait, amiért tetszik neki.

A puszta tény, hogy egy játékos külsőre hasonlít egy jelenleg sikeres játékosra, már félrevezető lehet. Egy évtizede egy 187 cm-es, világos bőrű fickó, akit nem vettek észre a nagyobb főiskolák a középiskolában, nem lett volna nyilvánvalóan értékes. Ez a típus nem is létezett az NBA-ben, vagy legalábbis nem volt sikeres. Aztán jött Stephen Curry és felrobbantotta az NBA-t, a Golden State Warriorst a bajnokság megnyeréséhez vezette, és a legértékesebb játékos lett. Egyszer csak feltűnt rengeteg jól dobó irányító az NBA-s interjúkon, és azt állította, hogy a játéka hasonló Stephen Curryhez, és nagyobb eséllyel veszik fel őket a hasonlóság miatt.{5} Öt évvel azután, hogy felvettük Aaron Brookst, rengeteg srácot láttunk, aki Aaronhoz hasonlította magát. Mert olyan sok alacsony irányító van. – Morey megoldása az volt, hogy megtiltott minden összehasonlítást. – Azt mondtuk, ha ezt a játékost egy másik játékoshoz akarja valaki hasonlítani, csak akkor teheti, ha más származású. – Ha a kérdéses játékos például afroamerikai, akkor a tehetségkutató csak akkor érvelhet, hogy valakihez hasonlít, ha az a valaki fehér, ázsiai, spanyol, eszkimó, bármi, csak nem afroamerikai. Furcsa dolog történt, amikor arra kényszerítették az embereket, hogy lépjék át a rasszok határait: már nem láttak analógiákat. – Egyszerűen nem látja meg az ember – mondja Morey.

Talán az elme legjobb trükkje az volt, hogy a bizonyosság érzésével kecsegtetett az alapvetően bizonytalan dolgokban. A kiválasztáskor újra és újra látni lehetett a szakértők fejében ezeket a kristálytiszta képeket, amelyek később délibábnak bizonyultak. Például szinte minden profi megfigyelő fejében ilyen volt Jeremy Lin képe. A már világhírű kínai-amerikai dobó 2010-ben végzett a Harvardon, és bekerült az NBA draftjába. – Szinte villogott a modell – mondja Morey. – Azt jelezte, hogy vidd el a 15. helyen. – Jeremy Lin objektív felmérése viszont nem egyezett azzal, amit a szakértők láttak játék közben: egy nem túl atletikus ázsiait. Morey nem bízott teljesen a modelljében – így elbátortalanodott, és nem vette fel Lint. Egy évvel azután, hogy a Houston Rockets nem szerződtette Jeremy Lint, elkezdték mérni a játékosok első két lépésének sebességét. Jeremy Linnek volt a leggyorsabb első lépése minden mért játékos közül. Robbanékony volt, és jóval gyorsabban tudott irányt változtatni, mint a legtöbb NBA-játékos. – Hihetetlenül gyors – mondja Morey. – De az az igazság, hogy minden nyamvadt alak – köztük én is – azt gondolta, hogy nem az. És nem tudok más indokot erre, mint azt, hogy ázsiai.

Valami furcsa okból az emberek, amikor másokat megítéltek, azt látták, amit vártak, és nem igazán vették észre, amit nem láttak azelőtt. Mennyire jelentős ez a probléma? Amikor Jeremy Lin edzője a New York Knicksnél végül beküldte a pályára – mert többen lesérültek –, akkor a Knicks arra készült, hogy elküldi Jeremy Lint, aki már eldöntötte, ha elengedik játszani, egyszerűen abbahagyja a kosárlabdázást. Ilyen komoly volt a probléma: hogy egy nagyon jó NBA-játékosnak soha nem adnak komoly esélyt, hogy játsszon az NBA-ben, egyszerűen mert a szakértők fejében nem oda való. Még mennyi Jeremy Lin létezhet?

Miután a Houston Rockets és az NBA-ben mindenki tévesen értékelte Jeremy Lint (a draft után külsős szerződést írt alá), a liga leállt. A játékosok és tulajdonosok közti vita zárlathoz vezetett, és senki sem dolgozhatott. Morey beiratkozott egy vezetői kurzusra a Harvard üzleti iskolájába és viselkedéstudományt tanult. Már hallott erről a tudományról, de soha nem tanulta. Az első óra elején a professzor megkérte a hallgatókat, hogy írják le a mobiltelefonszámuk utolsó két számjegyét egy papírlapra. Aztán megkérte az osztályt, hogy írják le az ENSZ afrikai tagállamainak számát. Azután összeszedte a papírokat, és megmutatta nekik, hogy azok, akiknek a mobiltelefonszámuk nagyobb szám volt, magasabbra becsülték az ENSZ afrikai tagállamainak a számát. Aztán még egy példát hozott, és azt mondta: – Megint meg fogom tenni, hogy megmaradjon a fejekben, és biztosan meg fognak zavarodni. – Mindenkit figyelmeztetett, és mindenki továbbra is meg volt zavarodva. Csak az a tény, hogy tudott valaki egy eltérésről, nem volt elég hozzá, hogy felülemelkedjen rajta. Ez a gondolat kellemetlenül érintette Daryl Morey-t.

Amikor az NBA újra működni kezdett, még egy zavaró dolgot fedezett fel. Éppen a draft előtt a Toronto Raptors felhívta, és felajánlotta a magas pontszámú első körös kiválasztottját a Houston tartalék irányítójáért, Kyle Lowryért. Morey beszélt erről a munkatársaival, és már ott tartottak, hogy nem kötnek egyezséget, amikor az egyik Rockets-vezető ezt mondta: – Tudod, ha a miénk lenne az a kiválasztott játékos, akit el akarnak cserélni, és Lowryt ajánlanák fel helyette, akkor még csak nem is gondolkodnánk rajta. – A kiválasztott játékos várható értéke jelentősen felülmúlta a játékos értékét, akire elcserélnék. Csupán az a tény, hogy náluk volt Kyle Lowry, torzította a megítélését.{6} Ha visszatekintettek az előző öt évre, már látták, hogy rendszeresen túlértékelték a saját játékosaikat, amikor másik csapat próbálta őket megszerezni. Különösen amikor az egyik NBA-játékosukért felajánlották egy másik csapat drafton kiválasztott játékosát, elutasították az olyan megállapodásokat, amelyeket meg kellett volna kötni. Miért? Nem tudatosan döntöttek így.

Morey így megértette, amit a behaviorista közgazdászok „elkötelezettségi hatásnak” neveztek. Az elkötelezettségi hatás ellen arra kényszerítette a megfigyelőit és a modelljét, hogy a játékoslistát megnézve határozzák meg mindegyik saját játékosuk kiválasztási értékét.

A következő szezonban a draft határideje előtt Morey a kollégái előtt egy táblára felírta az összes eltérést, amelytől tartott, hogy megtéveszti őket: az elkötelezettségi hatást, a megerősítési eltérést és a többit. Volt egy olyan, amit „jelen eltérésnek” hívtak – az a tendencia, hogy döntéshozatalkor alulértékelik a jövőt a jelenhez képest. Létezett „utólagos eltérés”, amelyet olyan tendenciaként értelmezett, hogy látjuk valaminek a kimenetelét, és azt feltételezzük, hogy végig megjósolható volt. A modell olyan volt, mint a szeszélyes emberi ítélet ellenszere, de 2012-re már közel járt ahhoz, hogy hasznos információkat adjon a Rocketsnek a játékosok értékeléséhez. – Minden évben beszéltünk róla, mit vegyünk ki, és mit tegyünk be a modellbe – mondja Morey. – És minden évben egyre lehangolóbb volt.

A profi kosárlabdacsapat vezetése kicsit másnak bizonyult, mint gyerekként azt elképzelte. Mintha azt a feladatot kapta volna, hogy szedjen szét egy bonyolult ébresztőórát, hogy megtudja, miért nem működik, de rádöbbent, hogy az óra egyik fontos alkatrésze a saját fejében van.

Morey és csapata nyilvánvalóan sok magas fickót látott. De 2015 telén még ők is megdöbbentek azon az indiain, aki besétált a terembe. Melegítőt és zöld Nike-pólót viselt, és dögcédula lógott a nyakában. A nyaka – ahogy a keze, lába, feje, sőt a füle – olyan valószerűtlenül óriási volt, hogy az ember azon tűnődött, vajon megdöntené-e a Guinness-rekordot. A Rockets egyszer szerződtetett egy 228 cm magas kínai centert, Yao Minget, akinek a látványa furcsa reakciókat váltott ki. Meglátták, megfordultak és elfutottak, vagy nevetésben, esetleg sírásban törtek ki. Az indiai néhány centivel alacsonyabb volt Yao Mingnél, de minden más tekintetben nagyobb. Miután Morey látta a méreteit, és nehezen akarta elhinni, hogy valaki ilyen sokat tud nőni tizenkilenc év alatt, megkérte a csapatát, hogy kutassák fel a születési bizonyítványát. Az indiai ügynöke eljött hozzájuk, és azt mondta, hogy a falu, ahol született, nem jegyezte fel a születéseket. Ezt hallva Morey visszaemlékezett arra, amit Dikembe Mutombo egyszer mondott neki. Mutombo 218 cm magas volt, Kongóból érkezett a Rocketshez, öt másik NBA-csapat után. Azt mondta, hogy ha valami óriás jön a tengerentúlról, és azt állítja, sokkal fiatalabb, mint amilyennek tűnik, „fel kell vágni a lábát, és meg kell számolni a gyűrűit”.

Az indiai neve Satnam Singh volt. A méretén kívül minden másban fiatalnak tűnt. Megvolt benne a serdülők szociális bizonytalansága, és összezavarodott, hogy ilyen messzire került hazulról. Idegesen mosolygott, és leült a székre az asztalfőnél.

– Minden rendben? – kérdezte a Rockets embere.

– Igen, rendben, rendben. – Nem emberi hang volt, hanem egy ködkürt hangja. Olyan torokhangja volt, hogy pár pillanatig gondolkodtak rajta, mit is mondott.

– Szeretnénk kicsit jobban megismerni – mondta a kérdező. – Meséljen az ügynökéről, hogy miért őt választotta.

Satnam Singh idegesen makogott néhány percig. Nem volt világos, hogy a teremben ülők közül valaki egyáltalán követni tudta. Azt szűrték le, hogy alapvetően tizennégy éves kora óta gondoskodtak róla olyan emberek, akik NBA-s karriert képzeltek el a számára.

– Meséljen a szülőhazájáról és a családjáról – kérte az interjúztató.

Az apja a földeken dolgozott, az anyja szakácsnő volt.

– Amikor ide jöttem, nem tudok angol – mondta. – Nem beszélni senkivel. Nagyon nehéz volt. Semmi, zéró.

Miközben küszködve próbálta elmondani hihetetlen utazása történetét a nyolcszáz fős indiai falutól a Houston Rockets irodájáig, a tekintete kereste a helyeslést. De a Houston Rockets vezetői titokzatosak voltak. Nem voltak barátságtalanok, de semmi érzelmet nem árultak el.

– Mik a kosárlabdában az erősségei? – kérdezte az interjúztató. – Miben a legjobb?

A Rockets interjúztatója egy forgatókönyvet olvasott fel. Singh válaszai bekerülnek majd a Rockets adatbázisába, összehasonlítják több ezer játékos válaszaival, mintákat keresnek benne. Még mindig azt a reményt táplálták, hogy egyszer felmérhetik a jellemet, vagy legalábbis előre láthatják, hogyan fog viselkedni egy szegény kölyök, miután több millió dollárt kap és helyet a kispadon. Továbbra is keményen fog dolgozni? Hallgatni fog az edzőkre?

Morey nem talált még senkit – a kosárlabdában vagy azon kívül –, aki meg tudta volna válaszolni ezeket a kérdéseket, bár rengeteg pszichológus úgy tett, mintha tudná. A Rockets is felvett néhányat. – Borzasztó volt – mondja Morey. – Szörnyű élmény. Minden évben azt hittem, hogy biztosan van valami. Minden évben találtunk valakit az új módszerrel. És minden évben újra megpróbáljuk. Arra jutottam, hogy a pszichológusok sarlatánok. – Az utolsó pszichológus, aki azt állította, hogy előre tudja jelezni a viselkedést, gyakorlatilag a Myers–Briggs személyiségtesztet használta – és aztán próbálta meggyőzni Morey-t utólag, hogy több előre nem látható problémát kivédett. A módszere Daryl Morey-t egy viccre emlékeztette. – Egy fickó banánnal a fülében mászkál. Az emberek megkérdezik tőle, hogy miért van banán a fülében? Azt mondja, hogy távol tartja az aligátorokat! És itt nincsenek aligátorok, látjátok?

Az indiai óriás azt mondta, hogy az erőssége a helyezkedés, és a távoli dobás.

– Megszegett bármilyen szabályt az IMG-nél? – kérdezte az interjúztató.

Singh zavarban volt. Nem értette a kérdést.

– Nem volt probléma a rendőrséggel? – kérdezte Morey segítőkészen.

– Nem volt verekedés? – kérdezte az interjúkészítő.

Singh arca felderült.

– Soha! – kiáltotta. – Soha nem próbáltam. Ha próbálnám, valaki meghalna.

A Rockets vezetősége tanulmányozta Singh testfelépítését. Az egyikük végül nem bírta magában tartani a megjegyzését.

– Mindig ilyen magas volt? – kérdezte, eltérve a forgatókönyvtől. – Vagy az egyik évben gyorsabban kezdett nőni?

Singh elmagyarázta, hogy 175 cm volt nyolcévesen, és 215 cm tizenöt évesen. Örökölte, mert a nagyanyja 205 cm-es volt.

Morey mocorogni kezdett a székén. Vissza akart térni azokra a kérdésekre, amelyek esetleg előrejelzéseket adnak. Megkérdezte: – Miben fejlődött a legtöbbet? Mire képes most, amit esetleg két éve nem csinált olyan jól?

– A fejemben érzés a legrosszabb. A fejemben.

– Bocsánat, a kosárlabdára értem.

– Az értékelésben – mondta. Más dolgokat is felsorolt, de nem értették.

– Mit gondol, kihez hasonlít a a játéka legjobban az NBA-ben? – kérdezte Morey.

– Jowman és Shkinoni – felelte Singh egy szuszra.

Csend lett. Aztán Morey rádöbbent.

– Yao Ming. – Aztán megint csend lett. – Ki volt a másik?

– Shkinoni.

Valaki megszólalt: – Shaq?

– Shaq, igen – felelte Sigh megkönnyebbülten.

– Shaquille O’Neal – mondta Morey, mert végre megértette.

– Igen, ugyanolyan testfelépítés és ugyanolyan helyezkedés – mondta Singh. A legtöbb játékos olyasvalakihez hasonlította magát, akire tényleg hasonlított. De az igaz, hogy nem volt olyan NBA-játékos, aki úgy nézett ki, mint Satnam Singh. Ha bekerül, ő lesz a liga első indiai játékosa.

– Mi van a nyakába akasztva? – kérdezte Morey.

Singh megfogta a dögcédulákat, és lebámult a mellkasára.

– Ezek a családom nevei – mondta, és megtapogatta az egyiket. Aztán fogta a másikat, és felolvasta az írást: – Hiányoznak az edzőim. Szeretem a labdát. A labda az életem.

Nem volt jó jel, hogy dögcédulára volt szüksége, hogy emlékezzen erre. Sok óriás csak a hatalmas termete miatt játszott. Egyszer egy edző vagy szülő kirángatta a kosárpályára, és a társadalmi elvárás ott tartotta. Kevésbé volt valószínű, hogy keményen dolgoznak és fejlődnek a kisebb fickókhoz képest, és valószínűbb volt, hogy fogják a pénzt, és elszürkülnek. Nem arról volt szó, hogy tudatosan megtévesztettek, hanem hogy egy óriás, aki egész életében főleg mások kedvéért játszott, olyan gyakorlottan mondta mindenkinek, amit hallani akart, hogy nem is ismerte a saját vágyait.

Singh végül kiment a teremből.

– Találtunk rá bizonyítékot, hogy valamilyen bajnokságban kosarazott? – kérdezte Morey. Nem lehet befolyásolni, amit érez az interjún, de az adatokat lehet arra használni, hogy befolyásolják az érzések hatását. (Valóban így van?)

– Azt mondták, hogy Floridában játszott az IMG-akadémián.

– Gyűlölöm ezeket a találgatásokat – mondta Morey. Harminc percig nézte, ahogy Singh edz, de a döntését már meghozta. Nem voltak róla adatai. Adatok nélkül nincs mit elemezni. Az indiai egy DeAndre Jordan volt: olyan, mint a legtöbb probléma, amivel az életben szembe kell nézni, egy rejtvény, aminek a részei hiányoznak. A Houston Rockets kihagyta – és ledöbbent, amikor a Dallas Mavericks felvette az NBA-draft második körében. De az ember sohasem tudhatja.{7}

Ez volt éppen a probléma: az ember sohasem tudhatja. Morey tíz éve alatt, amióta a statisztikai modelljét használta a Houston Rocketsnél, az általa felvett játékosok – beszámítva a játékosokért kifizetett összegeket – jobban teljesítettek, mint az NBA-csapatok háromnegyede. A módszere megfelelően hatékony volt ahhoz, hogy más NBA-s együttesek is alkalmazni kezdjék. Még azt a pillanatot is meg tudta határozni, amikor először úgy érezte, hogy utánozzák. A 2012-es draft alatt a játékosokat szinte ugyanabban a sorrendben választották, ahogy a Rockets rangsorolta őket. – Végigmentek a listánkon – mondja Morey. – A liga hasonlóan látta a dolgokat.

Leslie Alexander, az egyetlen tulajdonos, akiben megvolt a hajlandóság és a bátorság, hogy ilyen olyan fickót 2006-ban felvegyen, szintén türelmetlen volt Daryl Morey kétesélyes világszemléletével. – Bizonyosságot akar tőlem, és azt kell mondanom neki, hogy nem kapja meg – mondja Morey. Nekilátott, hogy számolja a kártyákat a kaszinóban, de csak egy pontig tudta tartani ezt a hasonlatot. A kártyaszámolóhoz hasonlóan véletlenszerű játékot játszott. A kártyaszámolóhoz hasonlóan a játék esélyeit a saját javára fordította. A kártyaszámolótól eltérően – de hasonlóan egy fontos döntést hozóhoz – csupán néhány kört játszhatott. Évente csak néhány játékost vett fel. Kevés körben bármi megtörténhet, még ha az esélyeket a javára is fordítja.

Morey néha nem vette figyelembe azokat az erőket, amelyek lehetővé tették számára – egy teljesen laikus számára, aki csupán jobb esélyeket tud nyújtani a sikerre a munkáltatójának –, hogy profi csapatot vezessen. Nem volt szüksége rá, hogy eléggé meggazdagodjon, és vásároljon saját csapatot. Furcsa módon nem kellett megváltoznia sem hozzá. A világ változott meg és befogadta. A döntéshez való hozzáállás olyan drámai változáson ment keresztül gyerekkora óta, hogy meghívták a profi kosárlabdába, hogy gyorsítsa a változást. Az egyre olcsóbb számítógépek elérhetősége és az adatelemzés felvirágzása sokat hozzátett, hogy a világ jobban fogadja Daryl Morey-t. Az is segített, hogy megváltozott, milyen típusú gazdag emberek vásároltak profi sportfranchise-t. – A tulajdonosok gyakran úgy szereztek vagyont, hogy felkavarták azokat az üzletágakat, ahol a hagyományos tudás inkább baromság volt – mondja Morey. Ezek az emberek tudatában voltak a legkisebb információs előnyök értékének, és nyitottak voltak, hogy adatokat használjanak az előnyök megszerzéséhez. De ez súlyosabb kérdéshez vezetett: miért baromság olyan sok hagyományos bölcsesség? Nem csupán a sportban, hanem az egész társadalomban. Miért érett meg sok ágazat az állóvíz felkavarására? Miért volt annyi dolog, amelyet meg kellett fordítani?

Furcsa, hogy ilyen állítólagos versengő piac, mint a magas fizetésű sportolóké, ennyire nem hatékony. Furcsa volt, hogy amikor az emberek vették a fáradságot, hogy mérjék, mi történik a pályán, hosszú ideig a nem megfelelő dolgokat mérték. Bizarr volt, hogy még egy kívülálló is besétálhatott a kosárlabdázók értékelésének teljesen új módszerével, és azt tapasztalhatta, hogy a módszerét a sportág nagy része átveszi.

A profi sportágak – de nem csak a profi sportágak – döntéshozatalának átformálása alapvetően az emberi gondolkodásról szólt, és arról, hogyan működik az elme, amikor bizonytalan helyzetbe kerül. Ezeknek az elképzeléseknek időre volt szükségük, hogy bekerüljenek a kultúrába. Létezett egy újfajta tudatosság a rendszeres hibákkal kapcsolatban, amelyeket egész piacok elkövetnek, ha az ítéleteiket nem ellenőrzik. Megvolt az oka, miért nem látták meg a szakértők, hogy Jeremy Lin az NBA-be való, vagy vakok voltak Marc Gasol értékével szemben egyetlen fotó alapján, vagy soha nem látták volna meg a következő Shaquille O’Nealt, ha véletlenül indiai lett volna. – Olyan volt, mintha egy hal nem tudná, hogy vízben él, csak ha valaki elárulja neki – mondja Morey az emberi mentális folyamatok tudatosságával kapcsolatban. De éppenséggel volt valaki, aki felhívta erre a figyelmet.

2

A KÍVÜLÁLLÓ

Danny Kahneman rengeteg kételye közül a legérdekesebbek a saját memóriájával kapcsolatosak voltak. Teljes szemeszternyi előadást tartott fejből, jegyzet nélkül. A diákjainak úgy tűnt, hogy tankönyveket tanult meg, és nekik is ezt a feladatot adta. Mégis, ha megkérdezték valamilyen múltbeli eseményről, azt mondta, hogy nem bízik a memóriájában, és másnak sem szabadna. Lehetséges, hogy ez egyszerű kiterjesztése volt annak, amely összességében Danny saját magában nem bízó életstratégiája volt. – A meghatározó érzelme a kétely – mondja róla az egyik régi tanítványa. – És ez nagyon hasznos, mert ettől jut egyre mélyebbre. – Vagy talán csak védelmi vonalat akart azzal szemben, aki bele akart látni. Akárhogy is, tisztes távolságot tartott azoktól az erőktől és eseményektől, amelyek őt formálták.

Talán nem bízott az emlékeiben, de volt belőle jó néhány. Például emlékezett 1941 végére vagy 1942 elejére – egy évvel a párizsi német megszállás után –, amikor elkapták az utcán a kijárási tilalom idején. Az új törvények szerint kötelező volt a sárga Dávid-csillagot viselnie a pulóverén. Annyira szégyellte magát, hogy fél órával korábban ment az iskolába, hogy a gyerekek ne lássák rajta, amikor bemegy. Tanítás után az utcán mindig kifordította a pulóverét.

Amikor az egyik este túl későn indult hazafelé, látta, hogy egy német katona közeledik. – Fekete egyenruha volt rajta, amiről azt mondták, jobban féljek tőle, mint a többitől, mert a különleges SS-katonák viselték – emlékszik vissza a beszédében, amelyet a Nobel-bizottság kért tőle. – Ahogy közelebb értem hozzá, észrevettem, hogy engem figyel. Aztán odahívott magához, felkapott és megölelt. Halálra váltam, hogy észreveszi a csillagot a pulóveremen. Meghatottan beszélt hozzám németül. Amikor letett, kinyitotta a tárcáját, megmutatta egy kisfiú képét, és adott pénzt. Úgy mentem haza, hogy még biztosabb voltam abban, hogy az anyámnak igaza van: az emberek végtelenül bonyolultak és érdekesek.