Table of Contents

- Köszönetnyílvánítás

- I. RÉSZ

- AZ IDŐGÉP

- BIZONYTALANSÁGI TÉNYEZŐK

- KALANDOZÁSOK KORA

- HOLTODIGLAN

- AZ IDŐNKÍVÜLIEK

- II. RÉSZ

- VISSZATEKINTÉS - A PROGRAM ÚJRAINDUL

- ÚJ JÖVŐT ÁLMODOM NEKED

- ÁRULÁS

- TOVATŰNT MÉZESHETEK - MENEKÜLJ!

- HIÁBA FUTSZ

- HOLLÓ A HOLLÓNAK

- CUKORSÜVEG HEGYEK

- A MÁSIK BLANKA

- HOVÁ HAZA?

- AJÁNLÓ

- A SZERZŐ BEMUTATKOZÁSA

GYERE HAZA TEGNAP!

Borbíró Klára

Copyright © Saláth Barbara 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-041-9

A borító Saláth Barbara munkája

A szerzőről és a kötetről további információk érhetők el az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS

https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Ezt a könyvet a legnagyobb odafigyeléssel készítettük. Az esetlegesen mégis előforduló hibákért elnézést kérünk!

Tartalom

Köszönetnyílvánítás

I. RÉSZ

AZ IDŐGÉP

BIZONYTALANSÁGI TÉNYEZŐK

KALANDOZÁSOK KORA

HOLTODIGLAN

AZ IDŐNKÍVÜLIEK

II. RÉSZ

VISSZATEKINTÉS - A PROGRAM ÚJRAINDUL

ÚJ JÖVŐT ÁLMODOM NEKED

ÁRULÁS

TOVATŰNT MÉZESHETEK - MENEKÜLJ!

HIÁBA FUTSZ

HOLLÓ A HOLLÓNAK

CUKORSÜVEG HEGYEK

A MÁSIK BLANKA

HOVÁ HAZA?

AJÁNLÓ

A SZERZŐ BEMUTATKOZÁSA

Köszönetnyílvánítás

Demeter Attilának, aki segített megmaradnom a realitások talaján.

Sárfi Emesének, aki nélkül belezavarodtam volna a statisztikus idő elméletének kidolgozásába.

I. RÉSZ

AZ IDŐGÉP

‒ Addig mindenkinek világos, hogy idő nem létezik? ‒ Iván végigjáratta tekintetét az egyszerűen berendezett irodájába összegyűlt csapatán, és azok rögtön megértették, hogy ez nem a szokásos heti megbeszélések egyike. Lezser tartásuk érezhetően feszesebbé vált, ahogy felébredt bennük az érdeklődés. Helyeslően bólogattak, egyedül Patrik szemében ült zavarodottság, ami csak mélyült, amikor végignézett az Iván egyszerű irodájába összehívott tudósokon, és rájött, hogy elképzelése sincs, mitől jöttek lázba.

Egy héttel korábban Fellegi, a biomérnökük, otthagyta a programot, és Ivánnak sürgősen be kellett tapasztania az így támadt űrt. Választása a záróvizsgái előtt álló fiúra esett. Hogy Patriknak minél kevesebb indoka legyen visszautasítani az ajánlatát, a kutatás részleteiről csak homályosan tájékoztatta, amit azzal toldott meg, hogy egy közel kétezer oldalas, száraz tanulmányt nyomott a markába. Rizikós elhatározás volt egy vadidegent bevonni a projektbe, és az elmúlt hét kevésnek bizonyult arra, hogy igazolja vagy cáfolja Iván döntését. Az mindenesetre kiderült, hogy a fiú rettenetesen igyekszik.

‒ Patrik? ‒ szólította meg Iván a kutatópalántát.

Szerencsétlen fiú képtelen volt lépést tartani a többiekkel. Zöldre festett hajába túrt, amíg a szavakat kereste.

‒ Elfogadtam, hogy az idő csupán illúzió, mint ahogy elfogadtam a tényt, hogy az elektron nem létezik két elektronhéj között; hol az egyiken ül, hol a másikon, de sosincs útközben. Ezt mondjuk még fel is tudom fogni, de ezt a dolgot az idővel, már nem.

Iván bátorítóan rámosolygott.

‒ Úgy képzelje el az eseményeket, mint egy spirált! Mint mondjuk egy telefon zsinórját. Minden, ami volt vagy lesz, rajta van ezen a spirálon. Ezt a rengeteg információt az elme képtelen lenne feldolgozni, ezért az agyi evolúció megalkotott egy folyamatot, amelynek során végigjárja a spirált, és ezt a folyamatot érzékeljük mi úgy, mintha telne az idő. Következetesen halad az egyik irányból a másikba.

‒ Ez azt jelentené, hogy az ember nem rendelkezik szabad akarattal, csak zombi módjára járja a kijelölt útját.

‒ Hol tart a leírásban, amit adtam önnek?

A Patriktól balra álló, élénk tekintetű Blanka, Iván jobb keze, alig hallhatóan felkacagott, majd cinkos pillantást váltott a kedves arcú, idős Fricivel. Mindkettőjüket hidegen hagyta Iván szúrós pillantása. Patrik is a szőke nőre nézett, miközben végigjáratta nyelvét az ajkába illesztett pirszingen.

‒ Úgy a négyszázadik körül ‒ adta meg a választ.

‒ Akkor érthetőek a kétségeid, pajtás ‒ szólt oda neki Frici. ‒ Iván jobban tenné, ha ezt a tanulmányt az óvodában vetné be. Ez a leghatásosabb altatóm, ami valaha volt.

‒ Így járunk, ha negyvenéves taknyosok vezetik a projektet ‒ jegyezte meg Amanda, aki kevéssel volt csak fiatalabb Fricinél, és nem is igazán küzdött azért, hogy kevesebbnek láttassa magát a valódi koránál. Világéletében jobban értékelték az eszét, mint a szépségét.

‒ Harmincnyolc vagyok ‒ helyesbített Iván.

‒ Tényleg, mennyivel jobb ‒ húzta el a száját Frici. ‒ Szóval, Patrik pajtás, pár száz oldal, és ripsz-ropsz eljutsz a sokvilág teóriáig.

‒ Maguk komolyan foglalkoznak ezzel a marhasággal? ‒ csúszott ki a fiú száján, aztán elnémult, feszengve várta a reakciókat.

‒ Olyannyira ‒ mondta Iván minden harag nélkül, amitől Patrik visszanyerte egyenes tartását és eredeti, pirospozsgás színét ‒, hogy az első időugrásunk célja megállapítani: mi történik az utazóval, ha manipulálja a múltat.

Patrik aprót nyögött, a szemében lévő zavar, ha tehetett ilyet egyáltalán, tovább mélyült, de Ivánnak imponált, hogy minden kétsége ellenére a fiúnak sikerült megőriznie a józan méltóságát.

‒ Erre az első négyszáz oldalon utalás sem történt ‒ közölte hidegen.

‒ Javaslom, nyisd ki most a füled! ‒ vetette oda neki Blanka.

Iván ünnepélyesen végignézett a társaságon, mielőtt folytatta.

‒ Örömmel jelenthetem, hogy Blanka ‒ mutatott a fiatal nőre, akinek bájos manóarca büszkén ragyogott ‒ meg én megtaláltuk a hibát az algoritmusban. Már ki is javítottuk, és a rendbe tett parancsokat többször sikeresen lefuttattuk a szimulációs programon. Készen állunk az éles próbára.

A meglepett munkatársak egyszerre kezdtek beszélni, Iván feltartott tenyérrel csitította őket.

‒ Ha az üresjárat rendben megy, egyedül viszem el a próbakörre a kapszulát, így minimalizálva a lehetséges veszteségeket.

‒ Én nem tartom ezt jó ötletnek ‒ vetette közbe Blanka.

‒ Tudom, jegyzőkönyvbe vettem ‒ viccelődött Iván.

A többiek felnevettek, mire Blanka a törzse előtt összevont karral hallgatásba burkolózott. Iván tekintete vissza-visszaszállt hozzá, ahogy a többieken is minduntalan végignézett, mégsem vette észre, hogy mennyire megbántotta egykori tanítványát.

‒ Az utazásom valós időben zajlik majd, vagyis amennyi időt eltöltök a múltban, annyival később fogok visszatérni az indulásom helyszínére.

Patrik kézfeltartással kért szót, még nem szokta meg, hogy ez itt teljesen felesleges.

‒ Igen ‒ biccentett felé Iván.

‒ Miért nem állítjuk be úgy a kapszulát, hogy néhány másodperccel az indulás után térjen vissza?

‒ Ha a telefonzsinóros hasonlatnál maradunk, képzelje el, hogy a feltekercselt zsinór önmagához simulva tekereg! Én a zsinór szálirányára merőlegesen átlépek a zsinór azon pontjára, amelyik közvetlenül az én MOST pontom mellett fut. Na, mármost, azon a szakaszon nekem ugyanúgy telik az idő, mint a jelenben maradóknak azzal az egy különbséggel, hogy én egy fordulattal hátrébb tartok. Így aztán amikor ugyanezzel a módszerrel visszatérek a jelenbe, ugyanannyi idő telik el a spirál mindkét szakaszán.

‒ Azt honnan tudják, hogy mekkora hurkokból áll az időspirál? Mennyi idő telik el egy teljes csavar megtételekor?

‒ Igazából ez a spirál nem létezik ‒ mondta Iván.

‒ Gondolhattam volna. ‒ Patrik hangja éppúgy, ahogy az arca, kifejezéstelen maradt. ‒ Nincs spirál.

‒ Nincs bizony.

‒ Ez csak elmélet.

‒ Vágod te ezt, Patrik ‒ kacagott Frici.

Amanda megsajnálta a fiút, szemrehányóan vetette oda a többieknek:

‒ Szeretném tudni, ti mennyit értettetek volna meg ebből az egészből, ha csak egy hét áll a rendelkezésetekre.

Iván megadóan bólintott.

‒ Igazad van Amanda, de Patrik kérdésére válaszolva elárulom, az ugrókapszulát visszatéréskor is innen irányítjuk. Leegyszerűsítve úgy működik a dolog, hogy a visszatérő-hajtómű egy része folyamatos kapcsolatot tart a vezérlőpulttal, és ezt a részt hazatéréskor mintegy magához rántja az indítóállomás. Ha a felszín alá néz, kiderül, hogy ez igazából meglehetősen bonyolult számításokat takar. Amíg az ön által javasolt módon működtettük az időgépet, olyan sokáig tartott az időugrás, hogy az már az utazó egészségét veszélyeztette.

‒ Azért ez vicces, nem? ‒ nevette el magát Patrik, mire Blanka még mindig morcosan odavágta:

‒ Ugyan, min mulatsz ilyen jól?

‒ Időzavarba kerül az időgépünk. Hát nem ironikus?

Többen felnevettek, de Blanka méltatlankodva morogta:

‒ Ez nem egy egyszerű időgép.

Patrik jókedvét nem tudta elrontani, a fiú nevetve mondta:

‒ Kösz, hogy megnyugtattál! Féltem, hogy valami kommersz koppintással kell majd dolgoznom.

A fiú kedves mosolya feloldotta Blanka haragját, ő mégis elnyomta a feltörni készülő nevetést. Nem akart együtt örülni Ivánnal.

Iván most hagyta, hadd csituljanak le maguktól a kedélyek, aztán megkezdődött a feladatok kiosztása, ami többnyire a meglévő programok és rendszerek, valamint az új algoritmus összehangolására irányult. Iván kiosztott egy részletes magyarázatokkal tarkított leírást. Utoljára lépett Patrikhoz.

‒ Beszéltem a tanszékkel ‒ mondta, és letette az íróasztalra a fiú példányát. Kihajtotta a lapot, miközben tovább magyarázott. ‒ A kérésemre elhalasztották a még hátralévő vizsgáit. Helyettük szeretném, ha kiszámolná a lapon megadott terhelés hatását az emberi szervezetre.

‒ Mikorra?

‒ Jövő szerdára.

A fiú az előtte fekvő ábrára nézett, és az adatokat olvasgatta. Iván türelmesen várta a válaszát.

‒ Ehhez nincs szükségem hat napra.

‒ Helyes, mert ha egészségkárosító tényezőket talál, akkor szerdáig arra is rá kell jönnie, hogy mivel óvható meg a kapszula személyzete.

‒ Na, végre valami, amihez értek ‒ kurjantotta Patrik, és elégedett mozdulattal a mappájába süllyesztette a feljegyzést.

***

‒ Professzor úr! Müller professzor!

Az irodája ajtajában Iván végre bevárta az utána loholó Patrikot.

‒ Mondtam már, hogy hagyja el ezt a professzorozást.

‒ Amíg le nem vizsgázom, kénytelen vagyok az előírás szerint szólítani ‒ zihálta a fiú. ‒ Ön ugyanúgy magáz engem.

‒ Bosszúból. Na, jöjjön be! ‒ Iván kitárta az irodaajtót, megvárta, amíg Patrik beviharzik rajta, aztán maga is belépett. ‒ Mi jót hozott?

Patrik az íróasztalra ejtette a dossziéját, miközben levegőért küzdött.

‒ Végigolvastam a tanulmányt.

‒ Akkor nem sokat aludhatott az éjjel.

‒ Kérem a második részt!

‒ Nincs második rész.

‒ Hiszen ez csak az információ fele.

Iván a fiú vállára tette a kezét, miközben megkerülte őt, hogy hozzáférjen a dossziéhoz.

‒ Ezek szerint maga nem csupán elolvasta, hanem meg is értette, miről szól? ‒ sandított Patrikra. Kinyitotta a mappát és egy bukósisakokat bemutató prospektust vett elő belőle. ‒ És még szórakozni is maradt energiája. Ezt nevezem!

‒ Ennyi adat kevés a biztonságos tesztüzemhez.

‒ Tegnap még úgy vélte, kész lesz a számításokkal.

Patrik maga elé húzta a dossziéját és újabb lapot vett ki belőle, amit Iván orra elé dugott. A férfi felhúzott szemöldökkel vette el tőle.

‒ Itt az áll, hogy a kapszula személyzetét némi rosszullét foghatja el. Más egyéb? Aha, itt van. Ájulás.

‒ Emiatt javaslom a bukót. Jobb, ha megvédjük a fejet.

Iván megfordította a lapot, de mivel Patrik azt a felét üresen hagyta, értetlenül nézett a fiúra.

‒ Eszerint nincs élettani ellenjavallata?

‒ Ha az adatai pontosak, nincs.

‒ Akkor mire célzott az előbb a tesztüzemmel kapcsolatban?

‒ Maga visszamegy a múltba. Tegyük fel, hogy minden a terveknek megfelelően alakul, bár azt sem értem, mi mit tehetünk, ha mégsem; szóval maga elvégzi a kívánt változtatást, aztán a kapszula szépen visszaszállítja a mi időnkbe.

‒ Dióhéjban ennyi ‒ biccentett Iván.

‒ Ez baromság! ‒ Iván összehúzta a szemöldökét és szóra nyitotta a száját, úgyhogy Patrik sietve hozzátette: ‒ Már bocsánat! Semmit sem tudunk arról, hogy mi vár az utazóra az ugrást követően. Nézze! Összeírtam néhány lehetőséget, amelyek alapján magának nagy eséllyel annyi.

‒ Kíváncsian várom.

Patrik az ujján számolt és emlékezetből sorolta:

‒ Először is maga visszamegy a múltba, és azzal, hogy manipulálja az eseményeket, megszünteti a mi idősíkunkat. Kampec doloresz, világ! Aztán mi van, ha azzal, hogy visszautazik, csak a saját múltját változtatja meg, és egy másik idősíkba tér vissza, amíg mi itt hiába várjuk, vagy esetleg ki is törlődik az emlékezetünkből? De az is lehet, hogy helyet cserél egy másik idősíkon élő énjével. Akkor, mondjuk életben marad, de a célját sosem fogja elérni. Vagy létrehoz egy paradoxont. Vagy mi van, ha találkozik a múltbeli önmagával. Vagy egy másik idősíkon élővel…

‒ Elég, elég! ‒ hallgattatta el Iván a fiút, mert az úgy belelendült a teóriák ecsetelésébe, hogy talán sosem hagyta volna abba. ‒ Nincsenek adataink, és nem is lesznek, amíg valaki el nem hozza őket a kapszulával.

‒ Tegyük fel, hogy elmegy és visszajön! Mi honnan tudjuk, hogy maga az? És maga hogyan lehet biztos abban, hogy éppen ide tér vissza?

‒ Az ugrókapszula csak ide tud visszaküldeni.

‒ Azokkal az adatokkal fog dolgozni, amelyeket még a múlt manipulálása előtt adunk meg neki. Vagy utána? ‒ simított végig fáradtan az arcán Patrik.

Iván átölelte a vállát, és kivitte magával a folyosón lévő kávéautomatához, miközben folyamatosan beszélt hozzá.

‒ Ne tegye ezt magával! Arra ott vagyunk mi Blankával.

‒ Nem beszéltem hülyeséget ‒ bizonygatta Patrik.

Iván aprópénzt dobott a gépbe.

‒ Milyet?

‒ Eszpresszót. Kösz!

Iván lehajolt a forró italért, és a fiúnak nyújtotta.

‒ Ha ettől sem tér magához, menjen vissza az irodámba! A hátsó szobában talál egy heverőt. Majd benézek, és viszek reggelit. Ami meg az elméleteit illeti, éppen a bizonytalansági tényezők miatt lesz egyszemélyes az első küldetés.

‒ Talán bölcsebb lenne akkor ugrani, amikor már többet tudunk.

‒ Nem, fiam. A jegyzet második kötete nem íródik meg magától.

***

Tizenegy körül, élénk kopogtatás után Blanka lépett Iván irodájába. A férfi boldog mosollyal figyelte, ahogy gyors léptekkel az asztala előtt terem.

‒ Meg akarom neked magyarázni, hogy miért lenne előnyösebb, ha az első küldetésre kétfős legénységgel indítanánk az ugrót.

Ma mindenki pörög, futott át Iván agyán, de nem maradt ideje bármin eltöprengeni, Blankából áradt a szó.

‒ Az ugrást felfoghatjuk teleportációnak is ‒ hadarta.

Iván megfogta a kezét, ami úgy hatott rá, mint a villámcsapás. Elhallgatott és a férfire meredt. Iván kihasználta az alkalmat, hogy közbeszóljon.

‒ Van most egy kis elintéznivalóm. Megbeszélhetjük ezt ebéd közben?

‒ Egykor előadásod van.

‒ Tényleg?

‒ És még a reggeliddel sem végeztél ‒ bökött az állával a férfi asztalán heverő bontatlan kroaszonokra.

‒ Azok nem…

Ebben a pillanatban motozás támadt a szomszéd szobában. Blanka szeme összeszűkült, Ivánnak egy vadászó macska képe ugrott be róla.

‒ Van valaki a hátsó szobában?

Mielőtt Iván válaszolhatott volna, Blanka kikapta a kezét a férfi markából és az ajtóhoz pattant. Felrántotta azt és meglepetten bámult Patrikra, aki fél lábon egyensúlyozva a nadrágját igyekezett felvenni. A fiú a zajra megmerevedett, csak az arcát fordította Blanka felé. Elveszítette egyensúlyát, s hogy el ne dőljön, a mellette álló székbe kellett kapaszkodnia.

‒ Helló! ‒ dünnyögte.

Blanka zavartan nézett az egyik férfiről a másikra. Mit keres egy diák a professzor ágyában?

‒ Patrik egész éjjel virrasztott ‒ mondta magyarázatképpen Iván, de a mondat végére látszott az arcán, hogy maga is elégedetlen az eredménnyel.

Blanka megcsóválta a fejét, ezzel el is határolódott az előbbi jelenettől.

‒ Délben a Lusta Macskában?

‒ Rendben, de most mennem kell ‒ állt fel Iván. Patrik kezébe dobott egy kroaszonos zacskót, miközben pillantásával jelezte, hogy az összes az övé. ‒ Patrik, magyarázza el, kérem, Blankának, hogy miért kedvezőbb az egy fős küldetés!

A fiú a székre huppant, de a nadrágját és a kroaszont is sikerült kézben tartania.

Iván kilépett, vagy inkább kimenekült a folyosóra, és találomra elindult az egyik irányba. Semmi dolga sem akadt éppen, Blanka elől akart elszökni. Ha felkészületlenül áll le vitatkozni vele, az a nő simán lesöpri az érveit az asztalról. Ez már akkor így működött, amikor Blanka még a tanítványa volt. Iván elmosolyodott az emléken. Mennyire gyűlölte Blankát, amiért nem hagyja őt a bánata mögé bújni, hogy majdʼ minden előadásán össze kellett mérnie vele a tudását, és ha meg akarta őrizni a tekintélyét a hallgatói előtt, bizony komolyan készülnie kellett az adott anyagrészből.

Megjelent a szeme előtt a hét évvel azelőtti Blanka. Gyermeki bája és tudásra éhes elméje hamar kiemelte a tömegből. Akkor Rézi még egész jól volt, bár számíthattak rá, hogy a tünetei hamarosan felerősödnek. Akkor szilárdan hitte, hogy elbír a rá váró megpróbáltatásokkal. Talán ez volt élete legnagyobb tévedése.

‒ Megvannak a számítások? ‒ kérdezte Blanka.

Patrik nagyot harapott a kroaszonba. Elismerően hümmögött, amikor a csokoládés töltelék szétáradt a szájában.

‒ Ez igent jelent? ‒ sürgette a nő.

‒ Nem, de igen ‒ csámcsogta Patrik. Kikereste a számításait tartalmazó lapot a többi irat közül, és Blanka elé fordította az asztalon.

‒ Egészséges felnőtt emberrel számoltam.

‒ Igen, első körben ez érdekel minket ‒ bólintott Blanka.

Patrik lenyelte a falatot, és tovább magyarázott.

‒ A fedélzeti agy az utas testét éppúgy, mint a kapszulát atomonként beszkenneli, aztán az egészet információvá alakítja.

‒ Nekem nem kell elmesélned hogyan működik.

‒ Csak azért mondom, hogy szólj, ha valamit félreértettem. Ez az információ lép át a múltba. Ott visszafejtődnek az adatok, amelyekből felépül a gép és az ember. Számításaim alapján ebben a szakaszban léphet fel átmeneti rosszullét, amit leginkább a folyamat természetellenessége idéz elő.

‒ Tehát ahogy megszokjuk, elmarad a rosszullét.

‒ Beállítódás kérdése. Mindenesetre elkelne egy tréningsorozat, ami segíti az alkalmazkodást.

‒ Rendben, csináld! ‒ Patrik hamar rájött, hogy Blanka utasításait éppúgy követnie kell, mint Ivánéit. Mivel Iván alkalmazta, őt tartotta a program vezetőjének, és ez bizonyos fokig így is volt. Iván az ötletgazda, Blankát mégsem alkalmazottnak, hanem társnak kérte fel.

‒ Azon elgondolkoztatok már, hogy ha adatokká válik a test, mi történik a lélekkel?

Blanka legyintett.

‒ Nem vagyok vallásos.

‒ Akkor úgy fogalmazok, hogy az öntudattal.

‒ Az ugrás alatt megszűnik az ingereket befogadó érzékelés, aztán minden visszaáll az eredetibe.

‒ Szerintem viszont simán kinyírjuk az ugrót, miközben egy klónt ültetünk a helyére.

Blanka kezdte komolyan venni Patrik aggályát, de kész volt a válasszal.

‒ Csak információ juthat át az időn, tehát az ugrás közben az utazó sejtjei újjáépülnek. Ha így érted, akkor tényleg klónt kapunk. De ne felejtsd el, hogy a testünk szinte valamennyi sejtje lecserélődik tíz év alatt! Más atomokból állsz, mint amikből általánosban. Az induló és az érkező a legutolsó neuronig azonos lesz, tehát saját maga marad. ‒ Patrik nem látta értelmét vitatkozni, amit Blanka szomorúan vett tudomásul, így hát rátért a személyzet kérdésére. ‒ Ez az oka, hogy te szintén az egyszemélyes utazást preferálod?

‒ Igazság szerint én az ugrás elnapolását javasoltam.

‒ Meddig?

‒ Elképzelésem sincs ‒ húzta fel a vállát a fiú. ‒ Ameddig biztosat nem tudunk arról, hogy mi történik a jelenben a múlt megváltoztatásakor.

‒ Üljünk ölbe tett kézzel arra várva, hátha landol nálunk egy időutazó, és megajándékoz a tudásával?

‒ Így elég bénán hangzik.

‒ Abban egyet értünk, hogy az első út a legveszélyesebb. Ezért mondom, hogy felelőtlenség lenne magában átdobni Ivánt, és remélni, hogy az összes előre nem látott problémával megbirkózik.

‒ De ha meg kell halnia, két embert ölünk meg.

‒ Van más is Ivánon kívül, aki vállalja ennek a kockázatát.

‒ Ki?

‒ Én. ‒ Blanka úgy mondta ezt, mint a világ legtermészetesebb dolgát.

‒ Ti fizikusok mind ilyen lököttek vagytok?

‒ A fizikusok mind lököttek. Én matematikus vagyok.

‒ Úgy tudtam, Müller tanítványa voltál.

‒ Hallgattam fizikát is.

‒ Kiszámoltad, hány százalék esély van a sikeres küldetésre?

‒ Elfogadható az érték ‒ közölte hidegen Blanka. ‒ Ülj le nyugodtan! ‒ mutatott Iván irodaszékére. ‒ Nem zavarlak. Jó étvágyat!

A fiú megkerülte az asztalt, a székhez ballagott, és éppen ereszkedett le rá, amikor Blanka élénken, majdnem kiabálva megszólalt.

‒ Te, Patrik!

Patrik összerándult, és enyhén meghajlított térddel megmerevedett.

‒ Igen, Blanka?

‒ Jól gondolom, hogy te a lányokat szereted?

‒ Aha ‒ hebegte a fiú. ‒ Fontos ez?

‒ Egyáltalán nem ‒ küldött felé egy széles mosolyt búcsúzóul a nő, és magára hagyta az irodában.

‒ Hé, randizhatunk, ha akarod ‒ kiáltotta utána Patrik, de ő válaszra sem méltatta, csak összehúzta a szemöldökét a hihetetlen ötlet hallatán, értetlenül megrázta a fejét, és megállás nélkül ment tovább.

***

A Lusta Macska zsongott, mint egy kaptár. Sokan jártak ide ebédelni, és rendszeresen szervezték ide a találkozóikat. Egyesek, ha fel akarták hívni valaki figyelmét magukra, a magas alapzajt is túlkiabálták. Blanka és Iván alig érzékelt valamit a zsivajból, asztalukat teleszórták rajzokat és számításokat tartalmazó papírokkal.

‒ Kéred a paradicsomomat a tartárodért? ‒ kérdezte a férfi.

‒ Naná!

Iván kicserélte az ételeket, és szórakozottan mártogatta a rántott szeletet a mártásba.

‒ Hogy bírod ezt megenni? ‒ fintorgott Blanka.

‒ Ahogy te a paradicsomot ‒ nevetett rá Iván, és tovább tunkolta a húst, miközben félrebiccentett fejjel tanulmányozta a nő előtt heverő lapot. ‒ Na, halljuk, mi nem tetszik?

‒ Honnan veszed, hogy…

‒ Látom rajtad.

‒ Ezzel a képlettel van valami, de ha megölsz, akkor sem tudom megmondani, hogy micsoda.

‒ Azon kívül, hogy nem túl elegáns? ‒ Blankára sandított, aki újra elfintorodott, aztán fújt egyet, és hanyatt dőlt a székén.

‒ Feladom.

Iván rátette a tenyerét a lapra és maga felé húzta.

‒ Ráállíthatok egy hallgatói csoportot ‒ ajánlotta.

‒ Az jó volna. Megeszed azt a húst, vagy csak tönkrevágod?

Iván a másik kezére nézett, amelyben még mindig szorongatta a tartáros szeletet.

‒ Ja, megeszem. ‒ Azzal jóízűt harapott belőle. ‒ Végeztünk? ‒ kérdezte, mert Blanka a mappájába szedegette a szanaszét heverő lapokat.

‒ Még beszélnünk kell a személyzetről.

‒ Ezen már túl vagyunk ‒ csámcsogta Iván. ‒ Én vagyok a személyzet.

‒ Akadhatnak olyan nehézségek, amelyeket egyetlen ember képtelen elhárítani. Miért kockáztatod a sikert, amikor van egyszerű megoldás a problémára?

‒ Ennél sokkal nagyobb kockázati tényezők is vannak. Te magad számoltad ki a valószínűségüket. Nem vagyok hajlandó plusz egy életet kockára tenni. Tisztességtelen is lenne bárkit erre kérni. Mégis, szerinted kinek ajánljak fel helyet olyan küldetésben, amelyik hetvenhárom százalékos eséllyel elbukik?

‒ Ne rágd magad ezen! Én megyek veled.

Iván a húsba harapott, amíg Blanka beszélt, és kis híján félrenyelte a falatot.

‒ Te nem jöhetsz.

‒ Már miért nem?

‒ Túl fiatal vagy.

‒ Ez diszkrimináció ‒ csapta a papírokat az asztalra Blanka.

‒ Huszonhat éves vagy. Előtted az egész pályád és…

‒ És? ‒ Blanka szúrós tekintettel bámult Iván arcába.

‒ A te agyadra szükség van.

‒ Mert a tiéd felesleges!

‒ Az nem olyan fontos.

Blanka egy pillanatra felfedezni vélte azt a lobogást Iván tekintetében, amire mindennél jobban vágyott, de a következőben már nem látta a nyomát sem. Talán ott sem volt, csak ő képzelte be magának.

‒ Teszteljük le két utazóval is az algoritmust! ‒ kérte szelíden. ‒ Csak egy szimuláció. Mit árthat?

‒ Aztán békén hagysz ezzel?

‒ Ígérem!

‒ Rendben! Leteszteljük két, illetve három fővel is.

‒ Köszönöm! ‒ duruzsolta Blanka.

***

Iván hazafelé szívesen tett kitérőt, és átvágott a közeli parkon. Amikor szép idő volt, mint aznap is, ráérősen sétált el a játszótér mellett, hogy minél tovább hallgathassa a gyerekzsivajt. Ilyenkor az járt a fejében, hogy ha Rézivel nekik is születik gyerekük, most ő is itt játszana a többiekkel. Néha megállt, eljátszott a gondolattal, hogy milyen lenne magasra röpíteni őt a hintával vagy elkapni a csúszda alján. Sohasem időzött sokáig, nehogy szemet szúrjon valakinek a viselkedése, még félreérthetné.

Most is továbbindult. Elsétált az ivókút mellett, aztán maga mögött hagyta a padok sorát, és a teret az úttesttől elválasztó bokrok felé tartott, amikor meglátta a kisfiút. Iván másfél évesre saccolta. Körülnézett, de nem látott teremtett lelket sem, akihez a gyerek tartozhatna. A kisfiú elszántan tipegett az úttest felé a bokrok takarásában.

Az úton autó közeledett, a sofőr nem láthatta a fiút. Iván kilőtt, de a gyerek messze előtte járt, mire beérte, már lelépett az úttestre. A kocsi csikorgó kerekekkel fékezett, a sofőr hiába tekerte a kormányt, az autó nem kanyarodott el, továbbra is a fiú felé sodródott.

Iván abban a pillanatban érte utol és emelte magasba a kisfiút, amikor az autó is odaért. Szerencsére már jelentősen csökkent a lendülete, és Ivánnak sikerült a motorháztető felett tartania a kicsit, amikor a jármű a testének csapódott. Az oldalával esett rá a motorházra, a fájdalomtól rövid időre elvesztette az eszméletét, arra tért magához, hogy a mellkasához szorítja a gyereket, miközben a kétségbeesett sofőr őt szólongatja. Összeszorított foggal az idegen kezébe adta a fiút, aztán lekecmergett a motorháztetőről.

‒ Jól van? ‒ kérdezte a sofőr.

‒ Meg kell keresni a gyerek szüleit ‒ préselte ki magából Iván, de akkor már mellettük állt egy holtra vált idős asszony, aki kikapta a fiúcskát a sofőr karjából.

‒ Nem esett bajod, kincsem? ‒ vizsgálgatta.

‒ Maga kije a gyereknek? ‒ húzta össze a szemöldökét Iván. Fájdalmai egy pont köré csoportosultak, sejtette, hogy sikerült elkerülnie a nagyobb sérülést.

‒ A nagyanyja vagyok ‒ rebegte az asszony.

‒ Azt nem mondták még magának, hogy nem elég kihozni a térre, vigyázni is kell rá? ‒ A sofőr képtelen volt magába fojtani az idegességét.

‒ Tisztában vagyok a felelősségemmel ‒ horgasztotta le a tekintetét az öregasszony. ‒ Hálás vagyok önöknek. Rendőrt hívnak, igaz?

‒ Muszáj, hisz’ személyi sérülés történt ‒ mutatott Ivánra az egyik bámészkodó. Iván ekkor vette észre, hogy odavonzották a környéken tartózkodók javát.

A kisfiú időközben túljutott az első megrázkódtatáson, és sírásban tört ki, nagyanyja vigasztalására azonban hamar elhallgatott, csak nagy ritkán hüppögött egyet-egyet.

‒ Bátor kölyök vagy ‒ borzolta meg a haját Iván.

‒ Mit fog szólni a lányom? ‒ siránkozott az asszony.

‒ Inkább arra gondoljon, mit úszott meg az unokája! ‒ intette egy másik bámészkodó.

Iván viszont arra gondolt, hogy ha most mentőt hívnak, és kórházba viszik őt, még a végén ott tartják. Akkor aztán befellegzett az ugrásnak.

‒ Ha megtéríti az autóban esett kárt, szívesen eltekintek az eljárástól.

‒ Komolyan beszél? ‒ csillant fel a nagymama szeme, aztán végignézett Ivánon, és lemondóan hozzátette: ‒ Magát meg kell vizsgálni. Akár belső vérzése is lehet.

‒ Visszavitetem magam az egyetemre. Ott ugyanúgy el tudnak látni.

‒ Igazán megtenné?

A legmegnyerőbb stílusát elővéve a sofőrre nézett.

‒ A barátunkon múlik.

A férfi alaposan megrágta a választ, végül igent mondott.

‒ De megvárom, amíg magáért jönnek ‒ jelentette ki határozottan. Az asszony csatlakozni akart hozzájuk, de azt kategorikusan visszautasította. ‒ Maga minél előbb nézesse meg orvossal a gyereket!

Mire Blanka megérkezett, a bámészkodók elszivárogtak, Iván az egyik padon ülve beszélgetett a sofőrrel.

A nő egyetlen megjegyzés nélkül tette, amit Iván kért tőle, de az egyetem betegszobájában kitört belőle a feszültség.

‒ Hogy lehetsz ilyen felelőtlen? Mi lett volna, ha útközben pattan el egy ütőered, vagy mit tudom én?

‒ Kutya bajom ‒ nyugtatta Iván. ‒ Kérdezd a dokit!

Blanka az orvos felé fordította haragos arcát.

‒ A kutya baj azért túlzás. Részleges bordatörése van.

‒ Magyarul elrepedt? ‒ kereste a megfelelő szavakat Blanka.

‒ Orvosilag ez helytelen kifejezés, de lényegében erről van szó ‒ biccentett a doktor.

‒ Milyen terápiát javasol?

‒ Enyhítheti a tüneteket, ha hideg vizes palackot helyez az ütés helyére. Azonkívül kímélje magát! Nincs emelgetés, nincs futkorászás.

‒ És ugrás sincs ‒ fordult vissza Iván felé a nő.

‒ Még szép, hogy nincs ugrás ‒ mondta az orvos, és nem értette, miért néz emiatt farkasszemet a másik kettő. ‒ Szerencsére kismérvű a csontkárosodás, és ezenkívül csupán zúzódásokat szenvedett, úgyhogy nyugodtan élheti tovább a megszokott életét. Adok egy doboz fájdalomcsillapítót, amit három napig kell szednie. Ha belégzéskor fáj a mellkasa, az normális, de ha nem múlik el három nap alatt, vagy egyéb tünete jelentkezne…

‒ Visszajövök, köszönöm! ‒ vette el a pirulákat Iván.

‒ Gyere! Hazaviszlek ‒ ajánlotta Blanka szelíden.

‒ Hozzám vagy hozzád? ‒ kacsintott az orvosra Iván.

Blanka nagyot nyelt, hirtelen támadt keserűséggel a hangjában suttogta:

‒ Mindegy, csak menjünk!

Amíg Iván megfürdött, Blanka vacsorát készített kettőjüknek.

‒ Ezeket hol találtad? ‒ kérdezte a fürdésből visszatérő férfi a terített asztal felé biccentve. Egyetlen ruhadarabként egy törülközőt viselt a derekán, egy másikkal pedig a haját szerette volna megszárítani, de ahogy magasba emelte a karját, felszisszent a fájdalomtól.

‒ Hagyd, majd én! ‒ Blanka egy rombuszmintás, brokát kárpittal bevont székbe nyomta a vállánál fogva, és szárazra dörgölte Iván rövid haját. ‒ Amúgy ez az étel a frigódban volt.

‒ Felszereltebb vagyok, mint gondoltam ‒ csapta össze a tenyerét, és a kenyértartó után nyúlt. Igyekezett leplezni, de Blanka észrevette, hogy az arca összerándul fájdalmában.

‒ Esetleg felöltözhetnél előbb ‒ pásztázta végig a férfi testét a tekintetével.

Iván szófogadóan felállt, beballagott a hálószobájába, és egy selyem pizsamanadrágban tért vissza, a felsőjét a kezében lógatta.

‒ Segítesz? ‒ nyújtotta oda Blankának. Az, mielőtt elvette tőle, krémmel kente be a zúzódásait. Ehhez le kellett tolnia a nadrágot a férfi csípőjén, amitől mindketten zavarba jöttek. A nő az ujjai között melegítette a krémet, mielőtt gyengéd mozdulattal rákente volna a sérült bőrre, de Iván izmai így is összerándultak a hideg érintéstől.

‒ Ne haragudj! ‒ kérte halkan Blanka.

Iván nem felelt, leengedett szemhéjjal, elmélyült lélegzettel állt, amíg Blanka végzett. Az ing szinte kiesett a kezéből, ahogy a nő hozzáért a lágy kelméhez. Miután belebújt, Blanka eléje lépett, hogy begombolja. Ivánt megcsapta barátja testének illata, belenézett kitágult szembogarába. Hirtelen mozdulattal elfordult tőle, az asztalhoz sietett és leült.

‒ Meleg van. Gyere, inkább együnk! ‒ mondta a kelleténél gyorsabban.

Amikor jóllaktak, Blanka szedelőzködött.

‒ Maradj itt éjszakára! ‒ kérte Iván.

‒ Eleget sértegettél mára.

A férfi hitetlenkedve nézett rá, majd lebiggyesztette a száját.

‒ Bocsáss meg! Tudod, hogy nem akarattal volt.

‒ Vedd be a gyógyszered! ‒ mondta csendben Blanka kifelé menet és becsukta maga mögött a bejárati ajtót.

Iván sokáig ült még a konyhában. A fejében kavargó gondolatokat rendezgette. Maga előtt látta Rézit, ahogy ugyanennél az asztalnál ül vele szemben, és a nő félresikerült csikós tokányán viccelődnek. Aztán a legyengült Rézire gondolt, a kétségbeesett tekintetére, a folyton visszatérő felfekvéses sebeire, a mindent megkérdőjelező halálára és az alig elviselhető keserűségre, ami a temetés után várt rá. Behunyta a szemét, és a testén érezte, ahogy Blanka ujjai finoman végigsiklanak a bőrén. Milyen türelemmel viseltetett iránta mindvégig. Rézi már rég leüvöltötte volna a fejét.

‒ Mit kell még tennem, hogy kiábránduljon belőlem? ‒ suttogta maga elé, és mintha a választ várná, elidőzött egy darabig az asztalnál. Aztán felállt, bevette a fájdalomcsillapítót, amit az orvostól kapott, de gyógyító pihenés helyett a plafont bámulta egész hajnalig, amikor végre elnyomta az álom. Reggel izzadtan, rosszkedvűen és nyúzottan ébredt, ráadásul minden lélegzetvételnél a mellkasába szúrt a fájdalom.

***

Az indítócsarnok falát bergmann csövek hálózták be, az egyik fal mentén Toyota parkolt. A hangár méretű terem közepén két munkaállomás kapott helyet vezérlőpanelekkel és monitorral, kicsit arrébb íróasztal állt, körülötte szabálytalanul elszórt székekkel. A duplaszárnyú fémajtótól nem messze kávésarok bújt meg.

Amikor Blanka belépett az indítócsarnokba, Iván, Amanda és Frici már ott voltak. Ahogy Iván meglátta, leengedte a kezében tartott tabletet, és szélesen elvigyorodott.

‒ Fantasztikus megérzésed volt a képlettel kapcsolatban. A csoportom megtalálta a hibát.

Blanka izgalomba jött.

‒ Megnézhetem? ‒ Odasietett a monitorhoz, de azon az ugrókapszula fedélzeti agyának visszajelző ablakai látszottak.

‒ Egy előjel fel volt cserélve ‒ újságolta Iván. ‒ Frici már kijavította a hibát, és megszűnt a kapszula start utáni remegése.

‒ Hogy van az oldalad? ‒ kérdezte Blanka.

‒ Még érzem, de szerdára rendbe jön.

‒ Nem hajlandó elhalasztani az indulást ‒ húzta fel a vállát Amanda.

‒ Azt mondta a doki, hogy kímélned kell magad ‒ emlékeztette Blanka Ivánt.

‒ Meg azt is, hogy élhetem tovább a megszokott életem.

‒ Mert elképzelése sincs arról, hogy mit művelsz.

‒ Jól vagyok, és szerdán megtartjuk a tesztet.

Blanka megkeményítette az ajkát, orra kitágult.

‒ Akkor veled megyek ‒ közölte.

‒ A jó büdös francot jössz velem!

‒ Mi lesz, ha útközben eltörik a bordád?

‒ Nem fog eltörni. Ugyanez a kis repedés lesz rajta a múltba érkezéskor, mint ami most is, és ha sikerrel járok, teljesen egészségesen térek vissza. Most már legalább tudom, hová kell mennem.

‒ Ez a kettőnk projektje. Nem dönthetsz egyedül ‒ csattant fel Blanka.

‒ Nem szívesen figyelmeztetlek rá, de ez a program kizárólag az én pénzemnek és összeköttetéseimnek köszönhetően futhat. Ha nem tudsz mást, mint szánalmasan ismételgetni önmagadat, nem fogom megváltoztatni a döntésemet. ‒ Iván egyre jobban belelovalta magát a veszekedésbe, a végén már kiabált.

‒ Arrogáns fasz vagy ‒ közölte Blanka szintén emelt hangon.

‒ Mit mondtál? ‒ hüledezett a férfi.

‒ Hallhattad.

‒ Te elviselhetetlen raplis picsa! ‒ vágott vissza Iván.

‒ Igen? Akkor baszd meg, és csináld nélkülem! ‒ kiabált Blanka. Kiviharzott a csarnokból, kis híján feldöntötte a befelé igyekvő Patrikot, aki ijedten ugrott félre az útjából, hogy aztán szájtátva bámuljon utána.

Frici a halántékára tapasztott kézzel, homlokán elmélyülő barázdákkal mondta:

‒ Dugjátok már meg egymást ahelyett, hogy itt üvöltöztök, aztán haladjunk, mert így jövő szerdára sem leszünk meg.

Iván elképedve meredt Fricire.

‒ Miért? Be tudod nélküle fejezni? ‒ szegezte neki a kérdést Amanda.

Iván levágta az asztalra a kezében lévő tabletet és Blanka után iramodott.

‒ Ne haragudj rám! ‒ kérte, amikor sikerült megállítania a folyosón.

‒ Végeztem veled ‒ vetette oda Blanka. Kikapta a férfi markából a karját, mire Iván felszisszent a fájdalomtól. ‒ De jól vagy, mi? ‒ kérdezte epésen.

‒ Mit tegyek, hogy megbocsáss?

‒ Vigyél magaddal!

‒ Nem éri meg a dicsőség, hidd el!

‒ Istenem, hogy te milyen korlátolt vagy!

‒ Blanka! ‒ szólt rá Iván. Blanka szemtelen kifejezéssel az arcán bámulta a férfit. ‒ Ha nem leszek jobban, velem jöhetsz ‒ adta be az a derekát.

‒ Megígéred? ‒ kérdezte ő sokkal szelídebben.

‒ Meg ‒ bólintott Iván. ‒ De csak azért, mert nélkülözhetetlen vagy a programban.

‒ Ja, a programban ‒ sóhajtott Blanka, és visszasétált a hangárba Iván oldalán.

‒ A folyópart húsz percre van gyalog a baleset helyszínétől. ‒ Iván rögtönzött térképen mutogatta az első időugrása tervét. ‒ A legnagyobb része túl felkapott ahhoz, hogy észrevétlenül landolhassak a kapszulával. Ezen kívül az ott-tartózkodás teljes ideje alatt el kellene rejtenünk a kíváncsiskodó szemek elől. Nem szeretném, ha éppen ezt törnék fel autótolvajok.

Patrik visszaemlékezett a kapszula rajzára. A jármű pontos mása volt egy Toyotának, gyanította, hogy Corolla karosszériába építették be a műszereket.

‒ Van azonban egy rövid szakasz, amit elzártak a járókelők elől ‒ mutatott Iván egy vastagon körülhatárolt téglalapra a térképen.

‒ Az építési terület ‒ vetette közbe Amanda. ‒ Nappal munka folyik ott, éjszaka pedig őrség vigyázza.

‒ Így van. ‒ Iván megemelte a mutatópálcaként szolgáló tollat. ‒ De az építkezés csak elöl zajlik, a folyó felőli részét felveri a gaz.

‒ Emlékeim szerint ott túl sok a fa ahhoz, hogy az ugró biztonságosan landolhasson ‒ ráncolta a homlokát Frici.

‒ Ezért kell valamelyikünknek odamenni, és felmérni a területet. Jobban mondva valamelyikőtöknek ‒ nézett Blankára Iván, mint egy szófogadó gyermek ‒, mert én ezt most kihagyom.

‒ Nem kell bemennünk ‒ mondta Frici. A többiek érdeklődéssel fordultak felé. ‒ Ha csakugyan olyan kihalt terület, ahogy állítod, Iván, akkor egy drón elvégezheti helyettünk a munkát.

‒ Ha meg észrevennék, abból rögtön kiderül, hogy nem a legideálisabb helyszínt választottuk ‒ fűzte hozzá Blanka.

‒ Frici, intézed? ‒ kérdezte Iván, mire az öreg lelkesen bólintott. ‒ Remek! Váratlan eseményekre készülve húsz perc helyett egy órával korábban landolok a parton. A parkba megyek ügyelve rá, hogy ne találkozzam önmagammal. Figyelmeztetem a nagymamát még azelőtt, hogy a fiúcska elcsatangol, visszatérek az ugróhoz, ami hazahoz. Ennyi. Van kérdés?

‒ Ezzel nem éppen egy paradoxont hoz létre? ‒ vetette fel Patrik. ‒ Hiszen azt a tényezőt, a repedt bordáját küszöböli ki, ami miatt azt az eseményt választotta.

‒ Úgy gondoljuk, hogy a baleset elkerülése kiváltja majd két idősík egybeolvadását, ami elég jelentős esemény ahhoz, hogy maga az út érvényben maradjon az egybeolvadás után keletkező eseményláncolatban.

‒ Ha az idősíkok egyesülnek, mi történik a bennük élő énjeinkkel?

‒ Természetesen azok velük együtt egybeolvadnak.

Patrik arca már-már haragos volt.

‒ Mi ez? Egyfajta hegylakó-küldetés? A végén csak egy maradhat? ‒ A többiek némán lesték, amiből rájött, hogy beletrafált a közepébe. Arcából a másodperc töredéke alatt futott ki a vér. ‒ Megsemmisítjük a világokat. Megölünk mindenkit.

Blanka szánalommal nézte az érzéseivel küszködő fiút.

‒ Patrik! ‒ szólalt meg gyengéden.

A fiú ráemelte zavaros tekintetét.

‒ Nem akarok embereket ölni. Meghalni mégannyira sem.

‒ Patrik! ‒ mondta most már nyomatékkal. ‒ A közel azonos idősíkok maguktól is egymásba olvadnak. Mi nem akarunk mást, mint irányítani a folyamatot. Akár megtesszük, akár nem, a végén csak egy marad. Akkor miért ne irányíthatnánk?

‒ Hogyan?

‒ Nagyobb mértékben kell elfogadható tartalmú idősíkokat egymásba olvasztanunk, mint ahogy spontán összeolvadás révén tennék. Így kiküszöbölhetünk néhány katasztrofális eseményt.

‒ Elkerülhetjük vele a világháborúkat?

‒ Ilyen nagy változásokat lehetetlenség koordinálni. Gondolj bele, hogy a mi idősíkunkba csak a miénktől alig eltérőeket tudjuk beleolvasztani!

‒ Akkor mégis mi értelme az egésznek? Hiszen a jövő ismeretlen a számunkra.

‒ Nem egészen ‒ szólt közbe Iván. ‒ Százalékos arányban meg tudjuk jósolni egy esemény bekövetkeztét. Ha megértjük, mi sodorja katasztrófa felé a világot, javíthatunk a százalékos értékeken.

‒ Te önmagad maradsz, csak nem kell átélned, ahogy mondjuk erdőtűz áldozatává válik a családod ‒ érvelt Blanka.

Patrik lassan visszanyerte az eredeti színét, csak a beszéde maradt kapkodó még egy darabig.

‒ A statisztikus időnek nevezett valamiről beszélsz, ami csak említés szintjén szerepel a jegyzetben?

‒ Nem tudtuk, hogy meddig marad ‒ mosolygott rá Iván.

‒ Úgy tűnik, maradok. Itt az idő, hogy felvilágosítson.

‒ Üljön le! Kezdem az elején ‒ mutatott egy szék felé. A fiú leereszkedett a felkínált helyre, Iván szembe vele. ‒ Ha egy eseménynek több lehetséges kimenetele van, akkor ahelyett, hogy az egyik mellett döntenénk, a másik meg a semmibe veszne, az idősík kettéhasad, így mindkét kimenetel megvalósulhat. Tegyük fel, kétféle ételsor közül választhat. Maga úgy érzékeli, hogy A menüt kért. Ezzel szemben az egyik Patrik A-t, a másik idősíkon élő B-t rendel.

‒ Mi van, ha nem szeretem a B menüt?

‒ Akkor nincs döntéshelyzet, az idő folyik tovább a maga útján.

‒ A jegyzet szerint a hasonló világok egybeolvadnak. Miért nem teszik meg azonnal?

‒ Temérdek döntéshelyzet adódik csaknem azonos időben, ezek hatványozott mértékben hoznak létre új meg új idősíkokat. Végül persze egymásba olvadnak a hasonló világok, és amelyik a legtöbbet olvasztja magába, annak a történései dominálnak. Ezért nem mindegy, milyen sorrendben megy végbe a folyamat.

Frici érdeklődve állt a beszélgető páros mellett.

‒ Van egy kérdés ‒ szólt közbe ‒, amivel én sem tudok zöld ágra vergődni. Ha minden egyszerre történik, mikor lesz az, amikor az egyik idősík a többi fölé kerekedik?

Patrik felnézett az öregre, és Ivánt megelőzve válaszolt.

‒ Mivel idő nem létezik, ez a kérdés értelmezhetetlen.

Iván Fricire kacsintott. Amanda huncutul elmosolyodott, talán mert sejtette, milyen játék kezdődik a kérdése nyomán.

‒ Iván, ne mutassuk meg neki jutalmul a toronyszobát?

Patrik szeme felcsillant.

‒ Milyen szobát?

‒ Szami nélkül úgysem indíthatjuk be a berendezést ‒ legyintett Iván.

‒ Milyen berendezést?

‒ Igaz is. Csak bámulná, mint kokós a záróvonalat ‒ húzta el a száját viccesen Frici.

‒ Ki az a Szami? ‒ Patrik mindennél jobban szerette volna megtudni, hogy mit rejt a toronyszoba néven emlegetett helyiség. Azt azért sejtette, hogy nem királylányt. Annak ott volt Blanka. Arra ráérzett, hogy a projekt fontos része, amitől úgy érezte magát, mint az általános iskolában, amikor elvették a tolltartóját, és minél jobban szerette volna visszaszerezni, annál tovább dobálták a feje fölött egymásnak az osztálytársai.

‒ Szami, alias Szabados Mihály ‒ mondta Blanka.

‒ Doktor Szabados Mihály ‒ helyesbített Amanda. Fontoskodó gesztusaira Blanka az égre emelte a tekintetét. ‒ Lényeges kiegészítés ‒ érvelt Amanda.

‒ Ne már, srácok! ‒ kérte Patrik.

Frici, mintha kegyet gyakorolna, odahajolt a fiúhoz.

‒ Szami a küldetés orvos specialistája ‒ mondta, mintha titkot mesélne.

‒ Mikor jön vissza?

‒ Mire szükség lesz rá, befut. ‒ Iván nagy gyakorlatot szerzett a tanítványai megtévesztésében, most is jól alakította a minden rejtély ismerőjét.

‒ Milyen berendezés az, amihez orvos jelenléte kell? ‒ ámult el Patrik. Mire befejezte a mondatot, Iván már mellette állt.

‒ Jöjjön, nézünk magának albérletet, mert a vizsgái után kirakják a koleszből.

‒ Milyen berendezés? ‒ tett még egy utolsó kísérletet a fiú.

Iván megsajnálta és azt mondta:

‒ Holnap itt lesz Szami, és megmutatjuk.

***

Az ezüstszínű drón elsiklott a ház előtt álló fák között, az ablakok magasságáig süllyedt, és a fal mellett repült az első olyan ablakrésig, amin befér. Végigmanőverezett a nappalin, bekukkantott a hálóba, majd addig körözött, amíg szembe nem találta magát Ivánnal.

A férfi meztelenül bukkant elő a nyitott fridzsiderajtó mögül. Kezében másfél literes vizes palackot tartott, amelyen már megült a pára.

Iván ijedten hátralépett, aztán szúrós pillantást küldött a kis repülőgép felé.

‒ Frici, ha pucéran merészelsz levideózni, kinyírlak ‒ fenyegetőzött, aztán anélkül, hogy elfordult volna, az oldalához szorította a palackot. Izmai összerándultak. ‒ Inkább gyere be!

‒ Minek vettél új drónt? ‒ kérdezte, amikor Frici már a lakásban volt, és mindketten felöltözve ültek a hosszú étkezőasztalnál. ‒ Nekem az olajzöld jobban bejön.

‒ Úgy tűnik, másnak is. Valaki lenyúlta bevetés közben.

‒ Azt akarod mondani ‒ nevetett fel Iván ‒, hogy az illetőnek tutibb távirányítója volt, mint a te ennél nem lehet erősebb, én építettem, és beleadtam apait-anyait távirányítód?

‒ Szégyen bevallani, de nem tehetek mást ‒ sóhajtott Frici.

‒ Rendben! Kérem majd a számlát, és vedd ki az árát a projektkasszából!

‒ Az egyetem már kifizette ‒ kacsintott az idős technikus. ‒ Amúgy frankó helyet választottál.

Iván játékos szigorral elhúzta a száját. Szerette tisztán intézni a program pénzügyeit, de többször szemet hunyt Frici trükközései felett, hiszen végül úgyis a hallgatóknál kötnek ki a megunt technikai eszközei.

‒ Mutasd a felvételt!

Frici USB kábelt húzott elő a nadrágja zsebéből, a robotrepülőhöz csatlakoztatta, magához húzta Iván asztalon heverő tabletjét, és összekötötte a drónnal. Iván fejcsóválva figyelte.

‒ Szarrá töredezik a kábel a zsebedben.

‒ Ügyesen kell feltekerni ‒ villantotta meg a szemöldökét Frici.

A tablet képernyőjén megjelent a folyópart képe, majd az építési terület kerítése tűnt fel. Ezt elhagyva egy fa terebélyes koronájában találták magukat.

‒ Figyeld csak! ‒ lelkendezett az öreg, és a képernyő bal harmadára mutatott.

‒ Harkályfiókák? ‒ hunyorgott Iván, attól tartva, hogy rosszul lát.

‒ Gyönyörűek, igaz? ‒ Frici hangjában ott volt egy apa minden büszkesége.

‒ Nem természetfilmet kértem tőled.

Az öreg elfintorodott.

‒ Olyan merev vagy. Egyébként ott a tökéletes leszállóhelyed. Száraz és unalmas, ahogy kívántad.

***

Kedd reggel Szami frissen és kigömbölyödve jelentkezett munkára.

‒ Úgy nézel ki, mint aki nyaralni volt ‒ veregette vállon Iván.

A folyosón találkoztak, Szami a rendelőjébe invitálta a barátját.

‒ Ez a konferencia azzal is felért. Gyere, nézd meg, mit hajítottak utánam!

A két férfi barátsága még a gimnáziumban kezdődött, lassan úgy érezték, jobban ismerik a másikat, mint saját magukat. Iván tágas rendelőt szerzett Mihálynak. Szerette, ha elég tér veszi körül, és ez fokozottan igaz volt a vizsgálatok némelyikénél, amelyek természetüknél fogva zavarba hozták őt. Ahogy benyitottak a helyiségbe, Iván felnyögött attól, amit meglátott.

‒ Minek kellett neked egy saját CT? Az egyetemét bármikor használhatod. Olyan zsúfoltságot csináltál ide, hogy a páciensed már be sem fér.

‒ Az egyetemnek agyi CT-je van, ez meg a teljes testről készít felvételt.

‒ Gondolom, drága volt.

‒ Az unokáink is ezt fogják fizetni.

‒ Mindegy, csak te el tudj játszani vele.

Szami összedörzsölte a tenyerét.

‒ Pattanj fel az ágyra! Úgyis túl kell esnünk rajta indulás előtt.

Iván dudorászva haladt az indítócsarnok felé, az ajtóban futott össze Blankával.

‒ Szami hozott egy teljes test CT-t ‒ újságolta a nő.

‒ Engem már feltérképezett vele ‒ kacsintott rá a férfi.

‒ Mit mondott a bordád állapotáról?

‒ Szépen épül össze a csont. Semmi akadálya, hogy ugorjak, mégpedig egyedül.

Blanka egész ügyesen palástolva csalódottságát úgy tett, mintha ő is erre a hírre várt volna, de Iván átlátott rajta, és a nő következő mondata után a sejtése bizonyosságot nyert.

‒ Beugrom én is Szamihoz. Kérek valamit a fejfájásomra. ‒ Blanka túlgesztikulált mozdulatokkal magyarázott, majd az orvosi szobába sietett.

‒ Nem találsz rajtam fogást ‒ dünnyögte önelégülten maga elé Iván, majd a nő után kiabált. ‒ Aztán gyertek mind a ketten! Bevisszük Patrikot a toronyszobába.

‒ Jöttem megcsodálni az új gépedet ‒ nyitott be kopogtatás után az orvosiba Blanka.

‒ Kipróbálnád? ‒ reménykedett a doktor.

‒ Igazából kérdeznék valamit. Mi a véleményed Iván oldaláról?

‒ Szépen kidolgozottak az izmai és jó a tartása. Azt a csúnya sportsérülést viszont plasztikáztatnám.

‒ A bordarepedésére gondoltam.

‒ Nem létezik olyan, hogy…

‒ El ne mondd te is! Azt akarom tudni, hogy rendesen összeforrt-e.

Szami abbahagyta a viccelődést és hivatalos hangnemre váltott.

‒ Az orvosi titoktartás ebben az esetben ugyanúgy érvényes.

‒ Tudnom kell, hogy biztonságos-e számára az időugrás.

‒ Nincs szükség korlátozásra, és ezt neki is elmondtam.

Szami úgy beszélt Blankához, mint egy gyerekhez, miközben kifelé terelte a folyosóra.

‒ Nem mondhatnád mégis azt, hogy utólag találtál valami te tudod mit a felvételen? Olyat, ami miatt hajlandó lenne társat vinni magával.

‒ Hogy képzeled? Nem fogom meghamisítani a leleteket.

‒ Azt nem kell. Pusztán orvosi javallatra gondoltam.

Szami megállt és a két vállánál fogva maga felé fordította Blankát.

‒ Nem fogsz manipulálni. A diagnózisom helyes. Mondd, miben nem bízol? Iván elméletében vagy a saját számításaidban?

Blanka dacosan szúrta tekintetét a férfiéba.

‒ Iván elméletében még maga Iván is bizonytalan.

Patrik az ajtót leste. A munkatársai gesztusaiból már kitalálta, hogy ez rejti a titokzatos szobát, és most arra próbált rájönni, mi fogadja majd odabent. Maga az ajtó éppen olyan volt, mint az összes többi, amelyik az indítócsarnokból nyílt, mégis már-már éteri magasságokba emelkedett a fiú szemében.

Csak Blankára és Szamira vártak, ezért menten beazonosította az orvost, amikor a nő oldalán megjelent a csarnokban. Látta, ahogy Iván kérdő tekintetére megrázza a fejét, mintha azt mondaná: nem érdekes. Ha nem tudta volna, hogy osztálytársa volt Ivánnak, jó néhány évvel idősebbnek gondolta volna nála. Biztosan a többletsúlya teszi, gondolta.

Izgatottan felemelkedett a székből, amelyben addig ült, és ide-oda toporogva várta, hogy meginduljanak végre a toronyszoba felé.

Az orvos szeme megakadt rajta, aztán tekintete lesiklott róla, és Ivánhoz lépett.

‒ Őt találtad Fellegi helyére?

‒ Ne tévesszen meg a kora! ‒ közölte Iván.

Úgy tárgyaltak róla, mintha ott sem lenne. Ez bántotta Patrikot, de egyben azt is megértette belőle, hogy Szami jóváhagyására szüksége lesz, ha a programban akar dolgozni. Az orvos elé sietett.

‒ Zsoldos Patrik vagyok ‒ nyújtott neki kezet esetlenül.

‒ Örvendek! Lássuk, mit szólsz a berendezéshez!

Patrik kapkodó lélegzettel ügetett a két férfi után, pirszingjét rágcsálva lépett be velük az ajtón.

A terem sötétjét erős fény űzte ki, a fiú szeme lassan szokott hozzá a világításhoz. Amikor végre meglátta az előtte magasodó kevlár tornyot, elnémult a csodálkozástól.

‒ Az időgép ‒ mutatott a torony felé Iván.

‒ De… de az indítócsarnok odakint van. Azt hittem, a kapszula az időgép. ‒ hebegte, amikor végre szóhoz jutott.

‒ A kapszula csupán töltény ebbe a pisztolyba ‒ bökte oldalba a könyökével Szami Patrikot. ‒ Az indítócsarnokból az ugrókapszula adatait ellenőrizzük. Itt, a toronyszobában csak az utazók és az ugrás vezetője tartózkodhat, aki szükség esetén leállíthatja a startot.

‒ Elmondják, hogy működik?

‒ Frici, beállnál a kapszulával? ‒ szólt ki Iván a csarnokba.

Frici, kezében egy kalitkában üldögélő patkánnyal az ugróhoz sétált, a jobb első üléshez rögzítette az állatot, majd ő is beszállt. Lépésben behajtott a szobába, és a kevlár torony talapzatáról lenyúló rámpán át a belsejébe gurult. Kiszállt, majd visszaballagott a monitorja elé.

‒ Frici most automata üzemmódba kapcsolta az ugrót ‒ magyarázott tovább Iván. ‒ Ha jelt adok az indulásra, az oszlop belsejében körbefutó kapillárisokban vákuumot idézünk elő, hogy fénysebességre gyorsíthassuk a bennük keringő leptonokat.

‒ Semmit sem lehet fénysebességre gyorsítani ‒ ellenkezett Patrik.

‒ Ki mondta? ‒ kérdezte Iván, mintha újdonságot hallana.

‒ A fizikatanárom.

‒ Azt nem említette, hogy tökéletes vákuumot sem tudunk előidézni? Én is fizikatanár vagyok ‒ emlékeztette. ‒ A határsebességgel köröző részecskék hidat nyitnak a téridő szövetében. Ezt meztelen szingularitásnak hívják. A pucérkodáshoz csupán annyi köze van, hogy az átjáró fekete lyuk nélkül nyílik meg, ami a közelében tartózkodók számára remek hír.

‒ Bizonyította ezt már valaki?

Iván elmosolyodott a fiú tamáskodását látva, amitől új ötlete támadt.

‒ Majd maga most bizonyítja.

‒ Igazából azért alkalmazott, hogy legyen kin szórakozniuk?

‒ Valóban szerepet játszott a döntésemben ‒ küldött felé egyet az elragadó mosolyai közül. Belépett a szoba apró, golyóálló plexivel elzárt fülkéjébe, és a fejére tett egy mikrofonos fülhallgatót. ‒ Blanka! ‒ szólt a mikrofonba, hangja elárasztotta mindkét helyiséget. ‒ Patrik aktiválja a pisztolyt.

Blanka bedugta a fejét az ajtónyíláson, és maga mellé rendelte a fiút. Iván figyelte, ahogy az szolgálatkészen igyekszik teljesíteni a nő valamennyi utasítását. Azon tűnődött, volt-e Blanka az életben akár csak egyszer ilyen irányítható.

Amikor Szami is kiment, és becsukta maga mögött az ajtót, Ivánt megtámadta a magány érzése. Ott állt egyedül a parancsnoki fülke csalóka biztonságában, hiszen annak falai legfeljebb a repülő alkatrészektől hivatottak megóvni a bent tartózkodókat. Ha a szingularitással lennének problémák, tehetetlen volna. A fülkében kicsi volt a mozgástere, míg a tágas indítócsarnokban együtt várakozott az összes munkatársa. Úgy érezte, valamiféle büntetést tölt le éppen, és ez annyira ismerős volt a számára, hogy a torkában keserű gombóc formálódott. Amikor Rézi halála után először jelentkezett nála az érzés, intenzív volt és erőszakos, de a férfiben élt még a remény, hogy idővel megszabadulhat tőle. Azóta élete részévé vált, lecsillapodva, hűséges társként van jelen a mindennapjaiban, és csak olyan kivételes alkalmakkor mar Ivánba, mint amilyen a mostani.

‒ Mi készen vagyunk ‒ hallotta a fülhallgatóján át Blanka hangját.

‒ Minden oké, Blanka? ‒ kérdezte reszelős hangon.

‒ Minden rendben.

‒ Frici?

‒ Minden kijelző tökéletesen működik.

‒ Folyamatos visszajelzést kérek! Amanda?

‒ Én kicsit ideges vagyok.

Iván elmosolyodott. Hiszen Amandának más teendője nincs is, minthogy a küldetésért izguljon. Az ő feladata akkor kezdődik majd, amikor a küldetés véget ér, és megérkeznek a kiértékelésre váró adatok. Szaminak meg remélhetőleg semmi dolga sem akad majd.

‒ Patrik?

‒ Az indítás készen áll ‒ hallatszott Patrik remegő, de büszke hangja.

‒ Blanka? ‒ tért vissza a kör elejére Iván.

‒ Minden kész.

‒ Indítás… most!

Patrik maga felé húzta az indítókart. Rövid ideig nem történt semmi, aztán Frici kijelzőjén beindult az élet. Az indítócsarnokban lévők az idős ember köré csoportosultak.

‒ Gyere te is! ‒ intett Patriknak Blanka.

‒ És ha be kell avatkozni?

‒ Innen mi már nem tehetünk semmit ‒ mondta Frici. Szavait megnyugtatásnak szánta, de Patrik arcából olyan hirtelen szökött el a szín, hogy a többiek attól féltek, menten elájul.

Amanda maguk közé húzta a fiút és egy székre nyomta.

‒ Iván azért van odabent, hogy leállítsa a pisztolyt, ha szükséges.

Erről Patriknak az eszébe villant az apró fülke, amit a helyiségben látott. Szemében aggodalom gyúlt.

‒ Abban az üvegkalitkában ‒ nyögött fel. ‒ Az nem védi meg a professzort semmitől.

‒ Azért van, amitől igen ‒ ingatta a fejét Frici. ‒ Golyóálló. Ha meg a téridő görbülettel akad problémánk, nem létezik olyan anyag, ami megvédene bennünket.

‒ Most aztán megnyugtattad ‒ elégedetlenkedett Amanda.

Patrik vonásai azonban kisimultak, a vér is visszatért az arcába.

‒ Nem engedélyezték volna a kísérleteket itt, az egyetemváros közepén, ha katasztrófától tartanának ‒ húzta ajkát félmosolyra. Legbelül ravasznak és lazának érezte magát. Szerencsére nem látta, ahogy Amanda és Frici összemosolyog.

Frici tekintete a monitorra tapadt. A vákuumszivattyú befejezte a működését, rövid hangjelzés tudatta, hogy a leptonok megkezdték a körözést a kapillárisok belsejében. A sebességmérő nagy, narancssárga számokkal jelezte, hogy a részecskék aktuálisan hány kilométert tesznek meg másodpercenként. Amikor a kétszázezres szám megjelent, Patrik felemelkedett a székből, visszafojtott lélegzettel bámulta a kijelzőt.

‒ Ez hihetetlen ‒ ámult el, aztán a kevlár csövet rejtő ajtóra nézett. ‒ Semmit sem hallani.

‒ Mire számított? ‒ hallatszott a hangszórókból Iván nevetése. ‒ Azt hitte, az elektronok koncertet is adnak nekünk?

Blanka, bár ott állt a többiek mellett, mintha különálló, egyfős csapatot alkotott volna. Ő nem az érzékelők által küldött adatokat figyelte. Az ő képernyőjén négy ablak nyílt. Kettőn stabil kamerák képe mutatta a kevlár tornyot, a harmadik Iván fejkamerájának képét közvetítette, a negyediken maga a parancsnoki kabin látszott, benne Ivánnal, akinek a kijelzőjén éppen azok az adatok futottak, amelyek Frici kijelzőjén is. Az adott pillanatban azt kell majd figyelnie, hogy a térgörbület túlér-e a kevlár oszlopon, de most a kabint leste, és azon tűnődött, miért nem képes lemondani Ivánról.

‒ A határsebesség közelében vagyunk ‒ jelentette Frici.

‒ Nálam minden oké ‒ szórták Iván szavait a hangszórók.

A narancsszín számok lila árnyalatot öltöttek, amíg lassú emelkedéssel elérték a fénysebességet. A szám villogással jelezte, amíg a leptonok tartották ezt az iramot, aztán, ahogy lassultak, az érték egyre világosabb színt öltött.

A részecskék még javában járták körtáncukat, amikor Iván kivágta a két helyiséget elválasztó ajtót. Arcán boldog várakozás ült, az ő felszabadultsága láttán a többiekben is oldódott a görcs. Blanka megvárta, amíg betódulnak a toronyszobába, aztán, amikor kettesben maradt Ivánnal, feszülten rámosolygott. Iván kikapcsolta a fülhallgatót és teljes figyelmével a nő felé fordult. Blanka választ nyert az iménti kérdésére. Azért vonzódik a férfihez, mert akármennyire is öntelt alak, a kellő pillanatban figyelmes és tapintatos.

‒ A visszatérés a rizikósabb ‒ suttogta, és a homlokára mély barázdák ültek.

‒ Hadd örüljenek most ennek! Ráérünk két perc múlva izgulni a visszatérésen. ‒ Blanka ideges mosolyát látva hozzátette: ‒ Te pont úgy élvezed, ahogy én. ‒ Kézen fogta és behúzta magával az időgéphez.

‒ Mire várunk? ‒ türelmetlenkedett Patrik, mert látszólag semmi sem történt, ők mégis tétlenül nézték a kevlár tornyot.

Egyszerre felvillant egy led izzó zöld fénye, miközben egy női géphang bejelentette:

‒ Utazó célon.

Hangos kattanással lenyílt a torony rámpája, feltárult a pisztoly belseje, ahol nyoma sem látszott a kapszulának. Sikoly szakadt ki Amandából, a férfiak felzúdultak örömükben. Iván együtt örült a társasággal, bár Blanka észrevette, hogy nem teljesen őszintén. Sorra összeölelkeztek. Blankát is megszorongatták, aki ideges nevetéssel viszonozta a gesztust.

‒ Kifelé mindenki! ‒ tessékelte Iván a társaságot az indítócsarnokba. ‒ Fogadjuk tisztességesen a visszatérőt!

Biztatóan Blankára mosolygott, aztán becsukta az ajtót.

A vákuumszivattyú bekapcsolt, mire a kis társaság elfoglalta helyét a monitorok előtt.

‒ Ugyanúgy fog visszatérni az ugró, mint ahogy elment ‒ magyarázta Patriknak Amanda.

‒ Hogy maradt kapcsolatban a pisztollyal?

‒ Hallottál már az Einstein-féle kísérteties kölcsönhatásról?

‒ Ez a hogy is mondják? ‒ csettintgetett az ujjával Patrik. ‒ Amikor azonos rezgésbe hozzák őket. Összefonódott részecskék. Az egyiket elküldöd a tér egyik pontjára. A másiknak, ami nálad marad, megváltoztatod egy tulajdonságát, erre azonnal megváltozik a távolié is. Erre gondolsz?

‒ Úgy bizony.

‒ Eszerint ez térben és időben egyaránt működik?

‒ Persze, hiszen az időt felfoghatjuk a tér negyedik dimenziójaként is.

‒ Múlthéten még nem is létezett ‒ morogta Patrik, mire mindannyian felnevettek.

‒ A kapszula fedélzeti számítógépét úgy állítottuk be, hogy két perc ott-tartózkodás után lépjen kapcsolatba a bázissal. Ez úgy történik, hogy a komputer az összefonódott részecskék által üzenetet küld a pisztolynak, ami működésbe lép, és hazaszippantja a kapszulát.

‒ Határsebesség közelében járunk ‒ jelentette be Frici.

Elhallgattak, a monitort lesték, de időnként izgatott pillantásokat váltottak egymással.

Blanka nem vette le a szemét a képernyőjéről. Ivánt nézte, aki a saját kijelzőjét bámulta. Blanka erővel elszakította tekintetét a férfiről és a kevlár cső körül esetlegesen megjelenő anomáliákat figyelte.

‒ Minden simán ment. Bejöhettek ‒ szólt ki Iván a csarnokban várakozóknak, akik besereglettek. Tekintetük türelmetlenül rebbent mindenfelé, Patrik a nadrágszárát csapkodta és tudtán kívül a pirszingjével játszott, Szami a sarkával dobolt másodpercenként hatszor-hétszer, Blanka pedig az alsó ajkát harapdálta.

‒ Utazó érkezett ‒ közölte a gépasszony, majd hangos kattanással a rámpa is lenyílt.

‒ Nézzük, mit varázsoltunk a dobozba! ‒ rikkantotta Iván. Lekapta fejéről a fülhallgatót, és a fülke pultjára dobta. A kevlár cső felé nyújtotta a karját, miközben Blankára nézett. ‒ Akarod elsőként látni?

Blanka nemet intett.

‒ Menj csak előre! ‒ Azzal összekulcsolta maga előtt a karját. Maga sem értette, hogy miért nem él a lehetőséggel. Megvárta, amíg Iván a rámpára ér, akkor utána eredt, és még mindig átölelve saját törzsét, felcaplatott utána.

Az ugró ott állt sértetlenül a pisztoly közepén. Körbejárták, megtapogatták. Iván kinyitotta a jobboldali ülést, kiszíjazta a kalitkát, amelyből a patkány pislogott rájuk. Nyúzottnak tűnt, de minden jel szerint élt, és egészségesnek látszott. Iván az arcához emelte a kalitkát, mire a patkány szimatolással reagált.

‒ Jól van, kisöreg! Ülj be hátra! Már csak egy alapos vizsgálat vár rád, aztán pihenhetsz.

A hátsó ülés elé tette a kalitkát, hellyel kínálta Blankát, majd körbeszaladt és beült a kormány mögé. Az elektromos motor halkan ketyegett, a férfi lassú tempóban lehajtott a rámpán. Ahogy kiszálltak a kapszulából, ölelő karok ragadták meg őket. Újra lejátszódott az iménti örömujjongás, amelyben ezúttal Blanka is részt vett.

‒ Istennő vagy ‒ termett előtte Iván. Úgy kapta fel, mint egy pillepárnát, a magasba emelte és megforgatta a levegőben.

Az adatok kiértékelése Amandára és Fricire maradt, Szami magához vette a patkányt, Patrik pedig szabadnapot kapott a másnap reggeli megbeszélésig. Blankára és Ivánra egy utolsó egyeztetés várt a másnapi, embert szállító küldetés előtt.

‒ Nálam kényelmesen leülhetnénk ‒ javasolta Iván, mivel az indítócsarnok máris zengett a két vén róka eszmecseréjétől.

‒ Az irodádban?

‒ A lakásomra gondoltam. Tele a frigó minden jóval.

‒ Rendeljünk inkább pizzát az irodádba! Bár szerintem gyors tárgyalás lesz.

‒ Kizárólag rajtunk múlik ‒ értett egyet a férfi, miközben a szobája felé vette az irányt. ‒ Szokatlanul csendes vagy ‒ jegyezte meg, amikor ráfordultak az irodájához vezető folyosóra.

‒ Elfárasztott az izgalom ‒ felelte tompán Blanka.

‒ Én is majdʼ behugyoztam idegességemben ‒ nevetett fel Iván.

Blanka önkéntelenül a férfi nadrágjára pillantott, ami Ivánt még jobb kedvre derítette.

‒ Csak majdnem ‒ kacagta.

‒ Elugrom a mosdóba, aztán a tiéd vagyok.

Iván fütyörészve lépett be az irodájába.

Kicsivel később Blanka röviden kopogott az ajtaján, és választ sem várva benyitott. A férfi a székében hátradőlve, egyik lábát a másikon keresztbe vetve ült, az asztalon kinyitva álló notebookját nézte. Ezt a kisméretű készüléket használta internetezésre, gondosan ügyelt arra, hogy semmilyen, a kutatással kapcsolatos adat ne kerüljön rá. A notebookból angol nyelvű szöveg áradt.

‒ Bocsi! Visszajövök később ‒ hátrált Blanka.

Iván rávillantotta mosolyát és magához intette.

‒ Gyere csak! Épp’ a legjobbkor. ‒ Visszafordult a képernyő felé és angolra váltott. ‒ Hadd mutassam be a partnerem!

Blanka megkerülte az íróasztalt, kíváncsian nézett Iván beszélgetőtársára.

‒ Helló! ‒ intett bizonytalanul.

‒ Örülök, hogy végre megismerhetem! Iván úgy rejtegeti magát, mint egy kincset ‒ biccentett barátságosan a férfi. Ő is egy asztalra helyezett készülékbe beszélt. Ültében is látszott rajta, hogy magas és energikus. Ovális arcát átható tekintete és markáns vonásai tették felejthetetlenné, az önbizalmon túl egyfajta férfias báj is sugárzott belőle. ‒ Carl Wolf vagyok.

‒ Blanka tényleg kincset ér ‒ húzódott még szélesebbre Iván mosolya. ‒ Hozz ide egy széket! ‒ mutatott maga mellé. Úgy váltogatta a két nyelvet, mintha mindkettőt az anyatejjel szívta volna magába.

Blanka a combja közé szorított ujjakkal ült le, Iván kettejük közé tolta a notebookját.

‒ Szóval megvan a patkány ‒ vette fel a beszélgetés fonalát Iván. ‒ Kis helyes. Teliszájnak neveztük el.

Néhány csip-csup apróságról eldiskuráltak még, aztán Wolf elköszönt, és bontotta a kapcsolatot.

‒ Teliszáj? ‒ nézett kérdőn Ivánra Blanka.

‒ Ez volt a megbeszélt szöveg arra az esetre, ha a patkánykísérlet sikerrel lezajlik.

‒ És a többi sületlenség, amit összehordtál?

‒ Zavaró közeg ‒ rántott vállat a férfi, aztán teljes figyelmével Blanka felé fordult. ‒ Na, lássuk! ‒ Előkapta a már előre elkészített terveket és feljegyzéseket. Egy, az asztalon heverő mappából kiemelt egy CD lemezt és a meglévő akták tetejére tette.

‒ Ez a mai komputer tomográfiás vizsgálat eredménye. Ebből az egész kötegből másolatot készítünk. Az egyik adagot elzárom, a másikat magammal viszem az útra.

Beavatatlan szem számára az egész pusztán egy rutin üzleti út megbeszélésének tűnt volna Iván könnyed stílusa miatt.

‒ Mondd el, mit teszel a küldetés során!

‒ Az építkezésen landolok közvetlenül az után, hogy a telep bezár. Bőven elég időm marad eljutni a parkba és megakadályozni a balesetet.

‒ Hogyan akarod csinálni? Emlékezz rá, hogy a korábbi éned is a játszótérnél lesz!

‒ Improvizálni fogok.

‒ Ha bárki veled menne, aki nincs duplikálva, az illető könnyebben beavatkozhatna. ‒ Blanka igyekezett egyértelműen fogalmazni anélkül, hogy saját magát megnevezné, de Iván tökéletesen értette, mit akar a nyakatekert mondattal. Arca zárkózottá vált.

‒ Megegyeztünk, hogy ha nem leszek jobban, magammal viszlek, egyébként itthon maradsz.

‒ Nem erről beszélek. Arról, hogy az improvizálás tudománytalan.

‒ Ó, dehogyisnem erről beszélsz! ‒ csattant fel a férfi. ‒ Mást sem hallok tőled mostanában. Már nagyon várom a holnapot, hogy végre leszállj rólam.

‒ Kérlek! ‒ emelte magasba mindkét tenyerét Blanka. ‒ Szúrd el a küldetést! Úgyis te menedzseled. Én csak a hülye picsa vagyok, aki kiszámolja neked azt, amire más nem képes. Társnak is azért vettél be, hogy legyen kin levezetned az indulataidat, mert a többiek rég faképnél hagytak volna, ha így bánnál velük.

‒ Nem vagy hülye picsa, Blanka. Ne beszélj így magadról! Tudnod kell, hogy nélkülözhetetlen vagy. Azt a múltkorit nem úgy gondoltam.

Blanka meg sem hallotta a férfi bocsánatkérését. Lesodorta a másolandó halom tetejéről a CT felvételt tartalmazó lemezt, miközben a papírokat magához vette.

‒ Bedöglött a DVD íróm ‒ fújtatott. ‒ A többit lemásolom.

Mire visszatért, mindketten lecsillapodtak. A nő halkan lépett az irodába, és lágyan rakta le az iratokat az asztalra. Iván mindkét halom tetejére tett egy-egy CD-t, aztán egyiket egy kék, másikat egy sárga mappába csomagolta. Mindketten kerülték a másik pillantását.

‒ Ezt viszem magammal a kapszulában ‒ tette tenyerét a kék mappára Iván ‒, a másikat meg elzárom. Aztán amikor visszatérek, megnézzük, hogy van-e eltérés a kettő között.

‒ Ha bejön a számításunk, akkor amelyik felvétel itt marad, az ép bordákat mutat majd. Szerintem azon, amit magaddal viszel, szintén meg kell történnie a változásnak.

‒ Ha az időspirálon belül maradok, úgy is lesz. De ha ugrás során elég időt töltök a dimenziók közti térben, akkor a változások nem fogják érinteni a kapszulát.

‒ Elmész ép bordával, repedttel térsz vissza, és csupán te emlékszel majd arra, hogy mi történt volna a beavatkozásunk nélkül az idősíkunkban?

‒ Meredek, mi? ‒ sóhajtott Iván.

‒ Ha viszont a kapszula a mi idősíkunkon belül marad, senki sem fog emlékezni arra, amit bizonyítani akartunk ezzel a küldetéssel.

‒ Attól félsz, hogy egy helyben toporgunk majd?

‒ Ha folyton ugyanazt a lépést akarjuk megtenni, nem juthatunk előbbre.

‒ Majd csak szemet szúr a sok felesleges ugrás. ‒ Iván a kezébe vette a sárga mappát. ‒ Elzárom a fiókomba, de azt szeretném, ha nálad lenne a kulcsa.

Blanka ráemelte hatalmasra tágult pupillájú, kékeszöld szemét.

‒ Jobb lenne, ha én zárnám el ‒ nyúlt az aktákért. ‒ Ki tudja, mire térsz vissza? Lehet, hogy irodád sem lesz. ‒ Bocsánatkérően megrántotta a vállát, amit Iván csupán felületesen érzékelt, megbabonázva nézte a rámeredő szempárt.

‒ Semmi ilyesmi sem fog történni ‒ igyekezett eloszlatni a nő aggodalmát, de a hangjából hiányzott a meggyőzőerő.

‒ A tőled kapott adatok alapján kiszámoltam ennek is a lehetőségét. Nem nulla jött ki. ‒ Elvette a lemerevedett férfi ujjai közül a mappát, szorosan magához ölelte, és lehorgasztott fejjel kisietett az irodából.

Miután mindent elrendezett, Iván az irodájában üldögélt és próbálta elképzelni a másnapot. Vajon mi történik majd vele? Mekkora fájdalommal fog járni, ha belehal a kísérletbe? Ha visszatér, fog emlékezni erre a világra, amit itt hagy? Ha nem, az hasonlatos lesz az elbutuláshoz, csak éppen fogalma sem lesz arról, hogy elveszített valamit.

Mi lesz a csapat többi tagjával, ha ő nem tér vissza?

Rossz hangulatban készülődött hazafelé. Bezárta az irodája ajtaját, és megindult a folyosón, amikor Szami meglátta és utána szaladt.

‒ Pasis program ‒ rikkantotta öblös hangján.

‒ Nincs kedvem ‒ hárított Iván.

Addigra Frici és Patrik is beérte őket.

‒ Muszáj lazítani a küldetés előtt, ez orvosi utasítás ‒ zengte Szami.

‒ Akkor a nőket miért nem visszük? ‒ kérdezte Patrik, mire Frici legyintett.

‒ A csajok, pajtás, genetikailag képtelenek elengedni magukat. Egész végig a holnapi napról beszélnének, amivel lehangolnák a bulit.

‒ Pihennem kell ‒ próbált kibújni Iván, de Szamira nem hatottak az érvei.

‒ Fiatal még az idő. Beülünk egy órára a Lusta Macska bárjába, aztán mehetsz szundikálni.

‒ Jobb lenne józannak maradnom ‒ tiltakozott Iván még akkor is, amikor a bár asztalánál ültek.

‒ Szeded még a fájdalomcsillapítót? ‒ fürkészte az arcát Frici, érdeklődése mögött több sejlett, mint amennyit kimondott. Iván megrázta a fejét.

‒ Akkor ez a korsó igazán belefér ‒ rakta le az asztalra Szami a négy korsó italt, amivel éppen akkor ért vissza a pulttól.

‒ Egészségünkre! ‒ emelte magasba a sörét Frici.

‒ A sikerre nem iszunk? ‒ vigyorgott Patrik.

‒ Nem, pajtás. Mi babonás tudósok vagyunk.

‒ Nekem mennem kell ‒ állt fel úgy fél óra elteltével Frici. ‒ Van még mit átnézni.

‒ Amanda azt mondta, megbirkózik vele ‒ marasztalta Iván.

‒ Kellemesebb, ha együtt csináljuk ‒ kacsintott rájuk az öreg. ‒ Gyere, Patrik, hazadoblak. Szükségünk lesz holnap a tiszta fejedre. Meg aztán italosan ne bringázz nekem!

‒ Én is indulok ‒ emelkedett meg ültéből Iván, de Szami a karjára tette a mancsát.

‒ Maradnál még a kedvemért?

Iván megrágta magában a választ. Szeretett volna már az otthonában lenni, de a barátja láthatóan akart tőle valamit.

‒ Fél óra még belefér ‒ adta meg magát, mire az orvos élénk beszámolóba fogott.

‒ A konferencián megismerkedtem egy doktornővel. Ilyen tündéri teremtéssel Marcsi óta nem találkoztam.

‒ Talán jobban meg kellett volna becsülnöd a feleséged, akkor nem kellene idegen nők ágyában keresned melegséget ‒ morogta Iván, mert ismerte már annyira Szamit, hogy tudja, hová akar kilyukadni: itt az ideje felhagyni a gyásszal. Igaza is lenne, ha Rézi elhagyta volna vagy csak úgy simán meghal. De a nő halála napján ő olyan határt lépett át, amit senkinek sem lenne szabad.

Szami fintorogva emelte Ivánra a korsót.

‒ Becsültem őt, hidd el! Csak éppen időm nem volt rá soha. A nők rosszul viselik, ha nem számíthatnak ránk. Na, igyunk!

Iván lassan kortyolgatta az első sörét, magában azt számolta, barátja hányadiknál tart. A harmadik korsó után menthetetlenül előhozakodik a Blanka üggyel, de azt most nem fogja megvárni.

Szami bevégezte a második korsó sörét és újabbért indult. Iván kiitta a sajátját, és a pénztárcája után kutatott a zsebében, de elkésett a mozdulattal, mert Szami már vissza is tért, Iván elé állított egy pohár gyömbér italt, saját magának pedig meghozta a harmadik korsó sört. Iván megadóan hátradőlt a székében, kezébe vette a poharát, de nem ivott bele, csak forgatta az ujjai között.

‒ Itt lenne az ideje, hogy végre elhatározásra juss a csajjal. Ha azt akarod, hogy a saját életét élje, el kell engedned! ‒ dörmögte Szami.

‒ Kit?

‒ Hány nő van az életedben, komám?

Iván szeme elfelhősödött.

‒ Micsoda hülye kérdés ez? Te tudod a legjobban, hogy évek óta nincs senkim.

‒ Na, és Blanka?

‒ Annyira biztos voltam abban, hogy előjössz vele. Semmi közünk egymáshoz.

‒ Fontos neked.

‒ Persze, a barátom.

‒ Miért őt hívtad, amikor bajba kerültél?

‒ Te konferencián voltál.

‒ És Frici?

‒ Blanka a társam.

‒ Ezt ő is éppen így gondolja. Megmondom neked, hogy miért őt hívtad. A sérülésed mögé bújva élvezhetted a gondoskodását. Mondd, miért kell neked ehhez alakoskodnod?

Iván visszaemlékezett Blanka átható pillantására, magán érezte a krémet a bőrébe dörzsölő kéz simogatását. Ágyékától a mellkasáig bizsergés futott végig. Összeszorította a szemét, aztán a gyömbér felfelé szálló buborékait nézte.

‒ Nem állok készen egy újabb kapcsolatra ‒ mondta fojtott hangon.

‒ Mégis, mikor fogsz? Nézd meg Fricit! Neki sem volt sétagalopp az élete, mégsem adja fel.

‒ Talán annyi idősen…

‒ Akkor viszont el kell engedned Blankát!

‒ Szabad nő. Azt tesz, amit akar.

‒ Csakhogy ő téged akar.

‒ Semmivel sem bátorítom. Majd rájön, hogy nincs esélye.

‒ Neked fel sem tűnik, mit művelsz? Az ugrás alatt figyeltelek benneteket.

Iván az asztalra csapta a poharat, de csak mérges fújtatásra futotta tőle. Szami a barátját tanulmányozta.

‒ Tényleg fogalmad sincs az egészről ‒ állapította meg. ‒ Kézen fogod, rámosolyogsz, magadhoz öleled…

‒ Mindenkit megöleltem ‒ duzzogott Iván.

‒ Törődsz vele, Iván, mint ahogy Rézivel törődtél. Csak Blankával szex helyett üvöltöztök egymással.

Iván bambán meredt a barátjára. Már rég nem facsarodott el a szíve, ha szóba hozták előtte Rézit, képes volt objektíven gondolkodni róla. Rádöbbent, hogy Szami a veséjébe lát.

‒ Nem tudok nem törődni Blankával ‒ ismerte be végül.

‒ Akkor meg kell adnod neki, amire szüksége van.

***

Iván az ugró hátsó ülésére rögzített dobozba helyezte a kék mappát és kihátrált a Toyotának álcázott járműből. Felegyenesedett, hogy szembenézhessen a csapatával.

‒ Két óra múlva látjuk egymást.

Patrik előrelépett és egy piciny csomagot ejtett Iván tenyerébe.

‒ Rágógumi? ‒ nézett le rá kérdően Iván.

‒ Az émelygés ellen ‒ magyarázta a fiú. ‒ Hányós gyerek voltam. Nekem többnyire használt.

Végignézett Patrikon és magában megállapította, hogy ez az új információ nagyon is illik rá.

‒ Kösz! ‒ villantotta meg a fogsorát.

Amanda átölelte Ivánt, a férfiak kezet ráztak vele, de egyikük sem kívánt jó utat. Mintha azzal, hogy egyszerű utazásként kezelik Iván időugrását, könnyebbé válna az út.

Iván felcsatolt egy karórát, amely az idő helyett a pulzusát, légzésszámát, vérnyomását és hasonló életfunkcióit mérte. A fejére illesztette a bukósisakot, amely tetején bumszli antennaként ágaskodott a Frici által rászerelt kamera. Iván felcsapta az ellenzőt, hogy jól hallhassa Blankát, aki úgy illesztette a fejére a parancsnoki fülhallgatót, hogy az csak a bal fülét takarja. Iván beszállt a vezetőülésbe és a kitárt ajtón át szólt Blankához.

‒ Elvihetlek egy darabon?

A nő vette a lapot, pózba vágta magát, aztán a férfi mellé siklott.

Iván behajtott a kevlár oszlop elé és kiszállt Blankával együtt, aki a parancsnoki fülkébe ment, hogy onnan irányítsa a pisztolyt, ő pedig az ajtóhoz indult, hogy bezárja maguk után. Mivel ezt már megtették helyette, Blanka után eredt és a fülke ajtajában megállva figyelte, mit csinál a nő.

‒ A tested minden egyes molekuláját beszkenneli és információvá alakítja a gép ‒ mondta Blanka. ‒ Aztán megszünteti az itteni tested és újat épít odaát. Ha ugyanezt úgy tesszük meg, hogy egy bemenethez több kimenetet kapcsolunk, klónozhatnánk téged.

‒ Az lenne sok a jóból ‒ nevetett Iván.

Blanka lassan dolgozott, húzta az időt, de Iván nem bánta. Ő is szívesen nyújtotta az utolsó perceket, mert ott élt benne a félelem, hogy ezek szó szerint az utolsók. Azonfelül szerette hallgatni Blanka elgondolásait.

‒ Honnan tudod, hogy melyik leszel te?

‒ Az olyan lenne, mint az idősíkok szétválása ‒ tűnődött a férfi. ‒ Ami egy volt, az onnantól kezdve már nem az, és ahogy az idő múlik és eltérő tapasztalatokat szereznek a klónjaim, úgy vállnak egyre különbözőbbé.

‒ De melyikbe költözik be az éntudatod?

‒ Sejtelmem sincs, Blanka. Lehet, hogy a lelkem eltűnik ugráskor és egy másik entitás születik a régiből. ‒ Iván Blanka arcát fürkészte, de az lehorgasztotta a fejét, csak a szeme fehérje villant meg idegesen. ‒ Végig ettől féltél, igaz?

‒ Nem akarok nélküled itt maradni.

‒ Pedig ha nem jövök vissza, neked kell döntened a program további sorsa felől.

‒ Ha visszajössz, de mégsem te leszel az…

‒ Az a te szemszögedből mindegy. Éppen olyan jómódú lesz, mint én.

Blanka leforrázva állt. Amikor a kijelzőn megjelent a kezdő felület, Iván megragadta a kezét és barátságosan megrázta, bepattant a kapszulába, amelyből élénken gesztikulált a nő felé. Blankáról lefoszlott a köd és egyből tudta, hogy a fülhallgatóval van gond. Persze, elfelejtette bekapcsolni.

‒ Két órán belül megjövök, de ne ess kétségbe, ha kicsit elhúzódik! ‒ magyarázott neki a férfi, miközben bekormányozta az ugrót a kevlár csőbe. ‒ Ne feledd, elsődleges a biztonság és a titok megtartása!

‒ Vigyázz magadra! ‒ krákogta a mikrofonba Blanka.

A rajt ugyanúgy zajlott, mint az első alkalommal, de a tény, hogy ezúttal a barátjuk is a gép belsejében tartózkodik, pattanásig feszítette a hangulatot. Amikor a sikeres landolás után Blanka visszatért az indítócsarnokba, nyomokban sem érezte az előző napi felszabadult örömöt.

‒ Oké, most várunk ‒ erőltetett mosolyt az arcára. A férfiak kifejezéstelen tekintettel meredtek rá, egyedül Amandán látszott a szánalom.

Ivánnak végig be volt kapcsolva a mikrofonja, eszmélt rá Blanka. Legszívesebben az irodájába menekült volna szégyenében, de ezt a másfél-két órát a munkatársaival lesz kénytelen eltölteni.

Az első félóra aránylag nyugodtan telt. Patrik a soron következő vizsgájára készült, a többiek fojtott hangon beszélgettek, amíg rá nem eszméltek, hogy az sem tudja, miről folyik a társalgás, aki a témát felvetette.

Blanka agyában ott zakatoltak Iván utolsó mondatai. Komolyan gondolta, amit mondott? Tényleg csak ennyit néz ki belőle? Jól esett volna gyűlölnie őt, amiért így bánik vele, de az aggodalma erősebb volt.

Ahogy közeledett az első óra vége, úgy váltak egyre feszültebbé. Patrik sűrűn lapozott vissza a tananyagban, Amanda Frici mellé ült, aki biztatóan megszorította a kezét, majd el sem engedte azt. Blanka és Szami tétova köröket róttak a csarnokban. Ez volt az a félóra, amikor a tervek szerint Iván megváltoztatja a múltat. Bármelyik percben megteheti. Vagy már meg is történt, és visszafelé tart a kapszulához. Egyre sűrűbben pillantottak hol az órára, hol Frici monitorjára, hiszen ott látszanak majd az első jelei annak, ha az ugró működésbe lép.

A második óra elmúltával nem tehettek úgy, mintha rendjén mennének a dolgok.

‒ Lehet, hogy nem jut vissza az építkezésre és várnia kell ‒ vetette fel Patrik, és ez az ötlet éppen alkalmas volt arra, hogy Blanka belekapaszkodjon. Elgondolkodva nézett a fiúra.

‒ Nem kell végig itt maradnod.

‒ Ne küldj el! ‒ könyörgött neki Patrik.

Blanka biccentett, de egy újabb óra elteltével elhatározásra jutott.

‒ Mi Szamival itt maradunk, ti hárman hazamentek ‒ közölte. Elutasítóan meredtek rá, ezért sietve folytatta. ‒ Nem tudjuk, meddig kell várnunk Iván visszatértére. Felosztjuk magunk között az időt. Amanda, intézed ezt?

‒ Hát persze. De mégis, mennyi ideig várunk rá?

‒ Ameddig elő tudom teremteni az árát ‒ közölte Blanka. Arca nyugodtnak tűnt, egyedül a szája körül megfeszülő és elernyedő izmok árulkodtak a lelkiállapotáról.

***

Iván a fogát csikorgatta idegességében, amíg a kevlár cső belsejében, a kapszula első ülésén várt. Amikor magára maradt, a lezser külső, mint rossz kabát szakadt le róla. Bár már nem vágyta a halált, mint annak idején, Rézi elvesztésekor, mégsem attól félt. A testi kínoktól tartott ugyan, de félelme két másik forrásból táplálkozott. Félt a program csúfos kudarcától, és attól, hogy az időugrások egy számukra addig ismeretlen mentális károsodással járhatnak, ami kihat a későbbi képességeire. Mint a Curie házaspárra a radioaktivitás.

Ha nem tér vissza, gondolta, Blanka végre felhagy az utána való koslatással. Ettől a lehetőségtől elszomorodott. Szegény lány! Megint milyen undok volt vele. Még nem késő bocsánatot kérnie.

‒ Blanka! ‒ szólt bele a mikrofonba, de a hangja nem érte el a nőt.

Az ugró körüli pályán a részecskék fénysebességre gyorsultak, az időkapu megnyílt, a kapcsolat az ugró és a bázis személyzete között megszakadt.

Iván nyomást érzett az egész testében, leginkább az agya és a gyomra tiltakozott az erőhatás ellen. A szeme lüktetett, a teste felhevült, úgy érezte, negyven fokos láz kínozza. Amikor már attól tartott, hogy telehányja az utasteret, a műszerfal helyére szerelt kijelző zöld fény felvillanásával jelezte a sikeres landolást, az ajtózár halkan kiengedett, és egy idegesítően vidám géphang közölte az aktuális utazóval, hogy elhagyhatja a fedélzetet.

Iván kivágta az ajtót, lekapta fejéről a sisakot, és az ugró mellé ürítette a gyomra teljes tartalmát. Addig öklendezett, ameddig az epéjét is kihányta, akkor megkönnyebbült, a rosszulléte alábbhagyott. Elnehezült lábbal lépett ki az építési területre.

‒ Patrik, te kis patkány! ‒ szidta hangosan a fiút. ‒ Azt mondtad, enyhe rosszullét.

Kirázta a fejéből a kábulatot. Kóválygó léptekkel indult a palánk felé, vagyis arra, amerre a palánkot sejtette, mert a látása elhomályosult. Két lépés után morgó hang állította meg. Egy kutya képe úszott előtte a hullámzó talajon. Fél kézzel megdörzsölte a szemöldökét, a másikban a sisakot szorongatta. Jobban megnézve az állatot egy dobermannra ismert.

Hát ez meg hogy a fenébe került ide, villant át az agyán. Ha ez egy őrkutya, akkor vagyonőr is tartozik hozzá, aki, ha a kutyája után jön, kiszúrja az ugrót. Ezt mindenképpen el akarta kerülni. Sarkon fordult és futásnak eredt. Keresztülszáguldott a gondozatlan, bokrokkal és cserjékkel benőtt sávon az építkezés felé. A dobermannt végig a nyomában érezte. Várta, hogy felugorjon a hátára, maga alá rántsa, és a karját marcangolja. Elérte az első kifejlett fát, elkapta az alsó ágát, felhúzta magát, és olyan magasra kapaszkodott, amennyire csak tudott. A karján a sisakkal, egy vastag ágat átölelve, zihálva nézett farkasszemet a kutyával.

‒ Te nem voltál rajta a felvételeken, az biztos ‒ fújtatott.

A kutya csaholva ült a fa tövében, aztán megunta a felesleges felhajtást és kényelmesen leheveredett. Iván felbátorodott, lejjebb ereszkedett, mire a dobermann felült, és Iván meg mert volna esküdni arra, hogy kajánul vigyorog. Jobbnak látta visszamászni.

Már sötétedett, mégsem kereste senki a kutyát. Iván agya sebesen járt, de nem jutott eszébe mentő ötlet. Az órák teltek. A rosszullét és az ijedtség kimerítette Ivánt, az időtlen várakozás közben elszenderedett a fa koronájában. Dallamtalan fütyörészésre riadt. Kilesett a levelek között és meglátta a biztonsági őr elmosódó alakját, amint a kutya felé közelít.

‒ Mi az, Porsah? ‒ rikkantott vidáman a dobermannak. ‒ Megint macskával szórakozol?

A kutya felpattant, az emberhez ügetett, majd visszaszaladt a fa alá, amelyen Iván moccanás nélkül várakozott. Mély hangon vakkantott utasításra várva. Az őr a lámpája fényével a fáig vezető utat pásztázta. A térdmagasságon túlnövő gyomban nem akaródzott a kutyája után menni.

‒ Gyere, Porsah! ‒ hívta a dobermannt. ‒ Hagyd azt a macskát! Majd elkapod holnap, ha olyan ostoba, hogy visszajöjjön.

Porsah szófogadóan az őrhöz szaladt, és a farkát csóválva követte őt, amíg csak el nem tűntek Iván szeme elől.

‒ Remélem, most már hazamehetek! ‒ szentségelt Iván. Százig számolt, aztán leereszkedett a fáról. Óvatos léptekkel settenkedett vissza az ugróhoz, ügyelt, nehogy zajt csapjon. Nagy igyekezetében megcsúszott a saját hányadékában. Karját a magasba kapva próbálta megőrizni az egyensúlyát, sikertelenül, ráadásul az ugróban sem tudott megkapaszkodni. Hanyatt vágódott, egyenesen a saját váladékába, földet éréskor pedig beverte a tarkóját.

‒ Ezt nem hiszem el! ‒ nyögte. Felállt és körülnézett, hogy mivel pucolhatná le magát, de nem talált semmit. Benyúlt az ugróba, és egy literes vizes palackot vett ki az utastérből. Ahogy lecsavarta a kupakot és megérezte a víz illatát, elemi erővel tört rá a szomjúság. A szájához emelte a palackot és mikor elvette onnan, meglepve látta, hogy több mint félig kiitta a vizet belőle. A maradékkal leöblítette a talpát, ami tisztának tetszett ugyan, de a rossz szaga megmaradt. A hátával nem vacakolt, sürgette az idő. Fejébe nyomta a sisakot, beült az első ülésre, és folyamatos káromkodás mellett beindította a visszatérő-hajtóművet.