Bagdy Emőke

Második félidő

Életközép – és ami utána jön

Életközép

Copyright © Bagdy Emőke, 2025

Felelős szerkesztő: Gutman Bea

Borítóterv: Kovács Tamás

inden jog fenntartva!

ISBN 978-615-6471-92-5

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

Tördelő: Mikes Vivien

www.kulcslyukkiado.hu

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

Előszó

Az idősödést, megöregedést a szociálisan nem kívánatos életélmények közé soroljuk. Szókincsünkben az erre irányuló szavaink is negatív jelentéshordozók. Az idősödés, öregedés, korosodás szolid fogalmai mellett a vénség és hozzá kapcsolódó tartalmak (vén bolond, hülye, trottli és még súlyosabb becsmérlések) is kifejezik az elutasítottságot, elsősorban másokra nézve, hiszen magunkon „nem vesszük észre” a kedvezőtlen jeleket. A szépítési kísérletek, mint például a „szépkorú” jelző azt a benyomást keltik, mintha helyettünk minősítené valaki az öregséget szépnek, ám ez az idős emberben gyakran a közismert anekdotát hívja elő: Mennyi sok szép és jó van az öregkorban! – mondja valaki. Erre a válasz: Mondj egyet a sok közül! De már ez is a múlté, tudomásul kell vennünk, hogy az egykori pozitív minősitést kikezdte a digitális nemzedékek új kultúrája. Nincs „bölcs öreg”, nincs „tisztes vénség”, erőkultúra és tudásfölény van, a fiatal tanítja meg az időset az új informatikai eszközök és programok használatára. Ez az idősek élettapasztalatai iránti közönnyel társul, mintha az egy az egyben értéktelen, érvénytelen lenne, nem volna már mit tanulni belőle.

Minden megközelítés küzd valamiképp az öregedés ellen, és sokkal kevésbé küzd érte, pozitív lehetőségeinek felhasználásáért. Belátható, hogy sokkal inkább időskori veszteségekben, megfosztottságokban és lebecsülésekben gondolkodunk, kevéssé vesszük észre, hogy van-e az öregségben valami pozitív, még kevésbé fáradozunk az egyensúlyfenntartó pszichoszociális lehetőségek, az időskori életajándékok megragadásán.

Nem igyekszünk saját életünk és öregkorunk egyéni értékét és értelmét megtalálni, kimunkálni. Pedig mindnyájan felnövünk, kiserdülünk, van virágkorunk és hervadási utunk, de ahogyan ez történik, az már egyedi mintázat. A humán fejlődést ennek fényében csak magaslati optikából lehetséges szemlélnünk, amely szerint az élet csodája az egyszeri, páratlan, egyedi ember.

Nagy utazás…

Amikor egy hosszú utazásra készülődünk, igyekszünk időben tájékozódni, mi a legoptimálisabb út, biztosítjuk magunkat, hogy a lehető legjobb élményekkel és a legkevesebb kárral érjük el a célt. Felkészülünk minden szükséges vinnivalóvalóval, ne szenvedjünk hiányt semmiben. Utánaolvasunk, mire figyeljünk, mi az, amit semmiképp ne hagyjunk ki az úti élményekből, hogy majd megoszthassuk mindezt szeretteinkkel, barátainkkal.

Életutunk is nagy utazás. Ott találjuk magunkat egy úton, amelyen akarva-akaratlanul is végig kell mennünk, de felkészületlenek vagyunk, öntudatlansági állapotban kerülünk be az életmenetbe. Szüleink, az általunk látott felnőttek, egész környezetünk folyamatosan tanít, iskoláz, és mi menet közben gyűjtjük össze a poggyászt, az útravalót. Mivel születésünk sorsszerű, megtörténik velünk, hogy életre jogosítottságunkhoz genetikai életprogramot kapunk, kijelölt haladási állomásokkal, hozzá olyan – a sejtjeinkben is lakozó – életerővel, amely a végsőkig való küzdelemre képesít. Az élet élni akar. Fel kell nőnünk, a genetikai hardvernek ez az egyetemes parancsa. Az emberi hozott természet örök, ám annak kifejezési formáit minden kultúra a saját képmására igyekszik alakítani. A szoftver szociális származék. Meg kell küzdenünk a felnövekedéssel, az előrehaladással együtt járó új és új feladatokkal, legyőzve az akadályokat, megélve mélységeket és magasságokat, teljesítve mindazt, amire csak képesek vagyunk. Olyannyira az élet megőrzésére és a pusztulás elkerülésére irányul a hozott program, hogy a tudatosításban csak igen hosszú idő után dereng fel, hogy mindnyájan hova is tartunk. (Madách Imre szavaival), „A cél halál, az élet küzdelem”, mert hatalmasabb az életparancs, miszerint „az ember célja a küzdés maga”.

A mi szellemi utunk a kellő időben szeretne muníciót adni ahhoz, amire már nem készít fel senki, avagy alig-alig van ideje a felnövő embernek: hogy saját jövőjét a végpontig előrevetítse, és bölcsen készüljön fel a végzetesen közös célhoz haladásra. Legyen az út minél emberibb és békésebb, alkotóbb és megőrzöttebb, megmaradva minél jobb egészségben és lelki egyensúlyban. Ehhez azonban ismernünk kell a ránk váró lehetőségeket, pozitív és negatív értelemben egyaránt. Ezért arra vállalkoztunk, hogy a korunkban méltatlanul elhanyagolt vagy hamis ideológiával kezelt életszakaszokra irányítjuk figyelmünket, áttekintve a teljes út kereteiben az úgynevezett „második félidőt”, amelyet e könyvben kísérünk nyomon.

Arról ugyanis már sokféle ismeret áll rendelkezésre, hogyan segítsük a felnövekvő gyermeket, hogy a lehető legfontosabb muníciókkal fel legyen vértezve, ha majd eléri a felnőttség szükségszerűen bekövetkező biológiai szakaszát, de szüksége van ezzel egyidejűleg lelki és kapcsolati folyamatba ágyazódó érésre is. Ezeket a tudnivalókat azonban nem egészíti ki az a szükséges bölcsesség, amelyet a tudomány és a hatalmas emberi tapasztalat képes megadni a már családot alapító, gyermekét nevelő felnőtt embernek. Felnőtti szerepeiben ugyanis saját idejét és alkotóerejét már a mindennapokra és a felépítésben lévő egzisztenciájára kell fordítania: családot alapít, gyermekeket nevel, nem ér rá az események sodrában hosszú távú előretekintésre, önreflektív elmélkedésre.

Ám – ugyancsak szükségszerűen – elérkezik az életútjának az a szakasza, amikor már más lesz az életfeladata, mert megteremtette egzisztenciáját, felnőttek a gyermekei, avagy egy-egy életkrízis, veszteség megállítja, és kényszerűen, döbbenten eszmél rá, hol tart az életével. Mi következik ezután? Ki készíti fel arra, ami a biológiai csúcsra érve az élet középtáján megkezdődik, ha felfelé már nincs tovább, viszont a magaslatról megindul a visszatérés a völgybe? Szokásosan ezt „visszaszámlálásnak” is nevezzük: a végpont a való élet vége. Ahogyan a hullámvasutak közül sem jár mindegyik zuhanásszerű élménnyel, hanem vannak enyhébb lejtésűek is, az életút lejtősödő időszakának sem szabad zuhanássá válnia. Legyen a lejtő lankás és a lefelé haladás szinte észrevétlen, ha oly sok a tájban a kedves látnivaló és ha nem akadályozza a lépéseket a test erőinek gyengülése.

Az az út, amelyre most meghívom kedves Útitársamat, nem öregedési vagy öregségtudományi séta, nem gerontológiai vagy gerontopszichológiai tanulmány. Ha az kívánna lenni, akkor az öregedés tudományos definíciójával kellett volna kezdenem, miszerint „a humán öregedés a stabilitás progresszív elvesztése egyébként szabályos folyamatok melléktermékeinek felszaporodása következtében, amelyek megnövelik a rendszer hibáinak előfordulását” (Gerontológiai Enciklopédia). A mi utunk tele van tervekkel és célokkal: szűkebben pszichológiai szempontból a mentális egészség stabilizálása, hanyatlásának prevenciója, a teljes egészség megőrzése érdekében, valamint a veszteségek minimalizálására való törekvés jegyében. A súlyosabb veszteségek esetében a neuropszichológia rehabilitációs segítséggel törekszik stabilizációra, az életminőség megőrzése, fenntartása érdekében. Mindez hatalmas értékű segítséget jelent az emberiség, az emberi közösségek, a humán világ számára.

A mi közelítésünk azonban az egyedi, páratlan, egyszeri személyiség élményvilágának optikájából szemléli és követi a folyamatot (főképpen annak második félidejét). Rólad, rólam, rólunk szól, valóságközeli módon, ahogyan a történések erőrendszerében, a sorsmenet dinamikájában végigküzdjük az utat, keresve a célját, értelmét, értékét.

Ebben a könyvben szeretnék arra rámutatni, hogy csak az életfolyamat teljességében lehetséges, érdemes és szükséges a nagy utazás második felének, majd pedig a megtett út egészének értékelése, áttekintése, a vég félelméhez való közelítés és a befejezés méltóságteljes elfogadása.

A ráeszmélést, a tudatos átgondolást, az önelszámoló belső lelki munkát szeretném segíteni a biztonságosabb önismeret és emberismeret érdekében. Az „élet középidejétől” (ezt életközépnek és második félidőnek nevezzük) továbbhaladó életútra irányulva ennek dinamikáját, belső lelki, külső kapcsolati és közösségi erőrendszerét, az erőfolyamatok harcát szeretnénk nyomon követni, a megküzdés pozitív eredményeire irányuló módon. Személyes tapasztalataim kiegészítő adalékok ahhoz, hogy a legkisebb károsodással a legkedvezőbb kifejlet felé haladjunk, az elérhető legjobb életminőségben.

Bertók László Kossuth-díjas költő verséből szól hozzánk az indító üzenet:

„Van lehetőségünk

Tetten érni a folyamatot

Mikor a színen a lényeg átsajog.

Látni, láttatni, hogy élet-halál

A pillanat szarvhegyén dől vagy áll.

Elmenni kevés, bennragadni sok

Emberré az tesz, ha megszólalok.”

Kötelező útszakaszok, állomások, feladatok

Mit gyűjtünk össze azokon az életútszakaszokon, amelyeken végighaladva genetikailag kijelölt, életidőben programozott, szenzitív szakaszokban „fejlődési feladatokat” kell teljesítenünk, bezsebelve az eredményeket, sikereket, elviselve a kudarcokat? Avagy hol torpanunk meg, hogy talán már csak „sebesülten” és bukdácsolva tudjunk továbbhaladni? Mert haladni, fejlődni muszáj. Ez az életparancs.
Hosszasan megállni vagy stagnálni veszélyes, következményes. Erik Erikson úgynevezett epigenetikus fejlődésmodellje teszi szemléletessé előttünk, mit kell(ene) a genetikai paranccsal összhangban, adott kapcsolati, nevelési kölcsönhatásokkal elérnünk, és mit segíthet elő vagy akadályozhat ezek teljesítéséből a szocializáció, a család, környezet, a nevelési hatások sokasága. Hogyan avatkozik be pozitív, előrevivő, segítő, vagy negatív, akadályozó módon a „pszicho-szociogenetika”, azaz a szocializáció, egy-egy korszak szellemisége, amely a nevelő hatásokon át szabályoz a korszellem saját etikájával, viselkedési parancsrendszerével.

Az egyes útszakaszok végén a következő fordulóra való továbblépés azért idéz elő krízist, mert még nem tudjuk az új követelményeket teljesíteni, ahhoz a régi eszközeink már nem elégségesek. Ezt nevezi Erikson természetes vagy „normatív” fejlődési válságnak.

Erikson nyolc útszakaszba avat be.

1. A csecsemőkor feladata az ősbizalom beépítése a biztonságot adó anyai gondoskodás és a meleg családi légkör által. Testi sejtmemória, immunrendszeri, idegrendszeri programok és érzelmi működések eredménye a bizakodás, reménység, kötődés, ragaszkodás, szeretetképesség kialakulása. A feladat megoldási zavarai hibás kapcsolati-kötődési mintázatok rögzítésében és működtetésében jutnak kifejezésre, sikertelen megoldása esetén az alapvető bizalmatlanság vésődik be az emberpalánta idegrendszerébe és viselkedési programjába.

2. Kisdedkor, kisgyermekkor: 1,5–3 éves korig zajlik a korai autonómia, önállóság kibontakoztatása a stabil és szeretetet adó, de már szoktatással szabályozó hatások útján. Eredménye az akarati képesség egészséges mértékének és az öntudatra ébredő énnek a megszületése. Veszélye a megszégyenülés traumája, az önállótlanság és bátortalanság, a kételkedés és döntési bizonytalanság beépülése a személyiségbe.

3. Gyermekkor: A 3–6 éves korig tartó időszak az óvodáskort öleli fel. Jellemzője a játék és a képzeleti szabad tevékenység, a kezdeményezés és világmegismerés, az azonosulás a szülői minták leutánzása révén, továbbá a lelkiismereti működés fokozatos beépítése a szülői és társas szabályozás mintakövetésével. Veszélye a bűntudati, lelkiismereti működés zavara, hiánya, a félelem szülte agresszív impulzusok kontrollálásának hiánya. Létrehozó vagy akadályozó környezete a családon túl az óvoda, a gyermekközösség.

4. Kisiskoláskor: A 6–10 éves korig tartó időszak feladata a kompetenciaképesség edzése, kialakítása. Teljesítmény, iparkodás, a „képes vagyok rá”, „meg tudom csinálni” bizonyítása és beépítése. Veszélye a csökkentértékűség, önbizalomhiány, próbálkozási gyámoltalanság. Szociális hatóerői a környezet, a család és az iskola. A negatív hatóerők többsége a ma gyakran kártékonyan beavatkozó világháló és – elszemélytelenítő és álsikereket imitáló befolyása révén – majdnem valamennyi digitális úton keletkező behatás.

4. Serdülés-adoleszcencia: A korai (10–14 év) és érett serdülőkor (15–20 év)

feladata az önismereti zárlat felbontása, az önreflexió képességének erősítése, a szelf (önmagunk tudatosító valóságának) kialakítása, főként az identitás sikeres felépítése útján. Az identitás kulcsfogalom! Életfeladatunk minden előző útszakasz hozományát öntudatos egységbe, harmóniába építeni: „ez vagyok én, ez akarok lenni a jövőben, az életpályán, hivatásban és szeretetkapcsolatban egyaránt”. Ez a folyamat segíti a pályaválasztást és a párválasztást is, a felnőttség három követelményének megedzésével: szeretni tudni valakit saját magán túl is, az adás örömével, az elköteleződés és felelősségvállalás képességének gyakorlásán keresztül, a hűség-állhatatosság elérésével. Az identitás élethitben, meggyőződésben kiforrott öntudatosságot jelent, az „az vagyok, aki vagyok, másként nem tehetek” belső élményével. Veszélye a gyermekségben ragadás (korai zárás), az érés blokkja vagy késlekedése (moratórium, haladék megnövekedése) vagy az identitásdiffúzió, szerepzavar, amikor az identitás stabilitása helyett a külső elvárásokhoz vagy személyes előnyökhöz igazodik a személyiség, idomul, kaméleonként hasonul, kiszámíthatatlan, nincs „lelki gerince”.

5. Az ifjú felnőttkor (20–30 év között) feladata a párkeresés, párválasztás, az intimitásszükséglet realizálása, hivatásválasztás és betagozódás a munka világába. Veszélye a társválasztás kudarca, a hivatásra készülés zavara, késedelme, a szociális izoláció, magány, az autonóm felnőtti élet kezdésének késedelme. Az érés elősegítői a baráti, szerelmi kapcsolatok köre, a hivatástudatot erősítő szociális minták, munkatársak, a versengés, valamint együttműködés tapasztalatai. Pszichikus szempontból pozitív eredménye az együttműködés, kölcsönösség, elfogadás és szeretet képességének egészséges kibontakozása, pártalálás, családalapítás.