MÉSZÖLY ÁGNES

MEGRAJZOLT
GYILKOSSÁGOK

Prae Kiadó, 2022

© Mészöly Ágnes, 2022

© Prae Kiadó, 2022

A borítót Szabó Imola Julianna tervezte.

Minden jog fenntartva. Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A PRAE.HU Kft. kiadása, 2022

2092 Budakeszi, Rákóczi utca 103.

A kiadásért felel: Balogh Endre

Felelős szerkesztő: Péczely Dóra

Olvasószerkesztő: L. Varga Péter

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6199-77-5

ISSN 2676-8526

A Krimi Ma sorozat
korábbi kötetei

Molnár T. Eszter • Szabadesés

Mészöly Ágnes • Rókabérc, haláltúra

Cserháti Éva • A Sellő titka

Pintér Tibor • A harmónia tébolya

Kertész Erzsi • Az átutazó

Gráczer L. Tamás • A háromfa hölgye

Külön köszönet:

Fekete Miklós

Dr. Hetényi Marinetta Orsolya

Dr. Juhász Gyöngyi

Kertész Zoltán

Koppány Csenge

Szállási Zoltán

Megállíthatatlanul vacogott, úgy, mint pár éve a műtét után. Mindkét karja a törzse alá szorult, mozdulni esélye sem volt. Széles szíjakkal kötözték le, olyan erősen, hogy az arca az acéllemezhez nyomódott, és hiába küszködött, képtelen volt megemelni vagy elfordítani a fejét. A bal szemével csak a fémfelületet látta, a jobbal a narancssárga hevedert, ami a kérlelhetetlenül leszorította, azon túl pedig hófehér csempével borított falat.

Csend volt, és szikrázó, hideg világosság.

Bár nem hallott és nem látott semmit, érezte az őt körülvevő teret. Tágas, magas hodály. Üresség. Sima, tiszta, steril felületek.

Próbálta felidézni, hogy került ide, miért van lekötözve, miért meztelen, de csak a veszekedésre emlékezett. Barna szakítani akart. El akarta hagyni, ő erre fenyegetődzni kezdett, aztán elrohant… elindult futni, mint minden este. Lehet, hogy elütötte egy autó? Csak ez történhetett. Ez itt egy kórház, őt pedig megműtötték. De ha így történt, miért nincs itt Barna, mint tavalyelőtt a vakbélműtét után, hogy pokrócokat és fájdalomcsillapítót szerezzen neki?

Hirtelen nyílt egy ajtó, majd fülsértő döndüléssel bezárult. Léptek közeledtek felé, és egyszer csak meglódult vele a világ.

Hordágyon vagyok, gondolta. Talán a gerincem sérült, azért fekszem hason.

Szólni próbált, de csak artikulálatlan nyögések jöttek ki a torkán.

A hordágy gurult pár métert, aztán megállt egy asztal mellett. A fehér asztallapon orvosi eszközök hevertek: néhány fecskendő, ampullák, olló, egy szike.

Egy furcsa, kerek fémdoboz.

És egy maréknyi grafitceruza, szanaszét.

A láthatatlan erő taszajtott a hordágyán még egyet.

Ekkor látta meg a rajzokat. Ott hevertek a doboz másik oldalán.

Azonnal felismerte magát. A portrén szebbnek és fiatalabbnak tűnt, mint a valóságban, mintha a Rajzoló vissza akarta volna adni, amit a kegyetlen évek elvettek tőle.

A másik lapra pár kockányi képregényt alkotott a művész. Itt is ő volt a főszerepben. Az életéért harcolt, megelevenedett fúrógépek ellen.

A bizonyosság, hogy meg fog halni, hideg volt és világos. Hiába küzdene, a Rajzoló ugyanúgy legyőzné, mint az életre kelt masinák.

Utoljára egy meleg, szinte kedves érintést érzett. És egy szúrást a bokája oldalán.

Aztán körülölelte a sötét.

I. rész

„Ahhoz, hogy a szellem szárnyaljon, formába kell hozni a testet.”

Fullmetal Alchemist

1.

– …a jegyzőkönyv tartalmával tisztában vannak, és aláírásukkal az abban foglaltakat a történtekkel megegyezőnek ismerik el, kelt Budapesten, kettőezer-huszonkettő április huszonkilencedikén… – darálta színtelen hangon doktor Szabó Ágota, aztán felnézett a monitorról. – Egészen biztosak benne, hogy ezt akarják? Nem fogják pár év múlva megbánni? A két ingatlan piaci értéke között legalább húsz százalék…

– Szerintem ne kattogjon rajta! – szakította félbe az asztalnál ülő testvérpár fiatalabbik tagja, egy tüskefrizurás, szemüveges, vékony, negyvenes nő. – Megbeszéltük egymás között. Tölthetek még egy pohár vizet?

A közjegyzőhelyettes bólintott, azán visszafordult a számítógéphez, hogy véglegesítse a hagyatéki végzést, a nő pedig felkelt a tárgyalóasztaltól, odafordult a hűtöttvíz-automatához, megtöltötte a virágmintás kulacsát, aztán kihúzott egy papírpoharat az adagolóból a nővérének.

– Egyébként sem kell mindig jól járni – jegyezte meg az idősebb ügyfél. Felvette a tárgyalóasztalról a kupacba rendezett iratokat, és belesüllyesztette a táskájába. Harmadéves bölcsészhez vagy művészeti középiskolás kamaszhoz illett volna a fekete-vörös szőttesbatyu, de a nő ugyanolyan eleganciával hordta, mint húsz kiló súlyfeleslegét és türkizre színezett ősz haját.

Gota eleresztette a megjegyzést a füle mellett, sem vitatkozni, sem egyetérteni nem akart, azzal csak bátorítaná a nyilvánvalóan dilinyós ügyfeleket, és a végén még hallgathatná, hogy a testvéri szeretet többet ér annál a huszonegynéhány milliónál, amivel az egyik jobban járt a hagyatéki eljárás során.

Vagy valami hasonló ezoszöveget.

De a két nőnek eszében sem volt meggyőzni őt. Sőt, mintha meg is feledkeztek volna róla. Amíg doktor Szabó elkészült a nyomtatással, valami ezeréves történeten nevetgéltek, és amikor eléjük került a végzés, tíz másodperc alatt aláírták.

Aztán – Az örökségünkre! – koccintottak a szűrt vízzel telt papírpohárral meg a kisvirágos kulaccsal a nagyjából százmillióról rendelkező papír felett.

Ezek teljesen zakkantak, gondolta Gota.

Negyedik éve dolgozott a dél-budai közjegyzői irodában, és eddig összesen nem hallott annyi nevetést a mértéktartó eleganciával berendezett tárgyalóban, mint az utóbbi fél órában.

A testvérpár közben szedelőzködött, a magas-vékony nő akkurátusan irattartóba rendezte a papírjait, a nővére példányát elnyelte a feneketlennek tűnő szövettáska, aztán vigyorogva kezet fogtak a közjegyzőhelyettessel, és a tárgyaló előtti várakozóban már azon vitatkoztak, hogy a szemben lévő kínaiban ünnepeljék meg a nagy örökségrendezési akciót, sétáljanak át a Kálvinra, ahol normális ráment lehet kapni, vagy vegyenek két doboz sört, és igyák meg a Duna-parton. Aztán további szép napot kívántak a recepcióban unatkozó asszisztensnek, és becsukták maguk mögött az iroda ajtaját.

Gota még hallotta, hogy a gangon a magasabb nő vehemensen érvel a Duna-part mellett.

– Kabarét hallgattatok, vagy mi? – nézett ki döbbenten a szomszéd tárgyalóból Bea. – Még jó, hogy nálam nem volt senki.

– Nem tehetek róla, végigvihogták az eljárást – grimaszolt a főnökére Gota. – Nem szólhatok rá velem egykorú emberekre, hogy hé, mutass már valami tiszteletet, amikor a szüleid hagyatékáról beszélsz.

– Totálisan értelmezhetetlenek voltak – hallatszott a recepcióspultból Rita Amy Winehouse-szerű, rekedtes hangja.

– Aha – bólogatott Gota, aztán hozzátette: – Mondjuk nem volna baj, ha több ilyen idióta volna. Oké, röhögcséltek, de közben ilyeneket mondtak, hogy figyelj, legyen a kocsi a tiétek, én úgysem tudok egyszerre beülni kettőbe, bármilyen nagy a seggem, nálatok meg ott van a gyerek, ne csak nézegesse az új jogsiját. A normális örökösök meg elhasználnak két százas csomag pézsét egy tárgyaláson, annyira gyászolnak, miközben szét tudnák tépni egymást a tizenkét éves hűtő miatt.

– Ne becsüld le az acsarkodó örökösöket, belőlük él a Vincze és Vincze! – figyelmeztette Bea, aztán visszament a tárgyalóba.

– Mi is lesz a következő? – nézett a recepcióspulton fekvő naptárra Gota.

– A Mosonyi-ügy – mondta készségesen Rita. – De még van negyedórád.

– A Mosonyi? Akinek a leánya már a telefonban is ellenszenves volt? Szívás! – sóhajtott Gota, aztán hálát adott, hogy a főnök már magára csukta az ajtót.

Bea, mint a Vincze és Vincze Közjegyzői Iroda alapítója és társtulajdonosa, elvárta a munkatársaktól, hogy a patinás cég hírnevéhez méltó megjelenéssel és viselkedéssel fogadják az ügyfeleket. Az első hónapokban listát vezetett azokról a szavakról, amelyeket nem kíván többet doktor Szabó Ágota szájából hallani. A „szívás” kifejezés előkelő helyen szerepelt.

– Nagyon megsértődnél, ha okleveles jogász létedre megkérnélek, hogy főzz nekem egy kávét? – kérdezte a pult takarásában telefonozó lányt a közjegyzőhelyettes.

– Csak akkor nem, ha kávézás közben kijössz a gangra egy cigire – felelt Rita, és már fordult is a recepcióspulton csillogó kávémasinához. – Ha egyedül megyek, Bea megint beszól.

– Gusztustalanul kihasználsz – jelentette ki Gota. – Lattét kérek, dupla cukorral. Ez maradt nekem.

A recepciós, aki tavaly ilyenkor summa cum laude diplomázott, kikészítette a talpas üvegcsészéket. Elégedett volt, mint mindig, ha sikerült rávennie Gotát egy szál cigarettára.

Az ötvenes éveiben járó özvegyasszony galambszürke nadrágkosztümjeiben és zsabós blúzaiban nyomokban sem emlékeztetett a Pest Megyei Főügyészség egykori munkatársára, akiről Rita minden egyetemi tanárának volt legalább egy durva sztorija. Aki egy évtized alatt több gyilkost juttatott rács mögé, mint a kollégái összesen. És aki egy titokzatos, agyonhallgatott ügy után kilépett az ügyészségtől, és azóta adásvételi szerződéseket és hagyatéki ügyeket intéz egy középszerű közjegyzői iroda alkalmazottjaként.

Rita csak azért döntött úgy, hogy a szakvizsgáig hátralévő időt a Vincze és Vinczénél tölti, mert kíváncsi volt a hírhedt ügyésznőre. Meg mert az iroda közel volt a lakásukhoz. Nem érzett magában különösebb elhivatottságot a jogi pálya iránt, de a szülei hallani sem akartak róla, hogy bármi másba kezdjen. Alibiállásnak tökéletesen megfelelt számára a közjegyzői iroda, főleg úgy, hogy egy élő legenda is volt a munkatársak között. Ám az első hetekben mérhetetlenül csalódott a lány. Ágotánál unalmasabb és konszolidáltabb nőt el sem tudott volna képzelni.

Az egykori ügyész minden reggel pontosan érkezett, tízóraira proteinturmixot, délben natúr sültet vagy tengeri halat evett salátával az iroda alatti kis kajáldában, udvariasan beszélt, és délután fél hatkor elindult az edzőterembe, hogy gerinckímélő kondigyakorlatokat végezzen hozzá hasonlóan jól szituált középkorú hölgyekkel. Elbűvölő történeteket mesélt a lányáról, aki érettségire készült az ország legjobb gimnáziumában. Egyetlen kihágása az volt, hogy néhanapján a két cukor mellé karamellszirupot is tett a kávéjába.

Aztán egyszer, alig fél éve, egy kivételesen szép őszi délutánon két tárgyalás között leszaladt valamiért a boltba, és amikor visszaért, Ritát épp a gangon cigizve találta.

Egy pillanatra ledermedt, mint aki nagyon szeretne továbbmenni, de képtelen rá, aztán lelejmolta a lányt egy szálra.

Rita akkor látta meg benne először a legendát, akiről olyan sokat hallott már. Az örök függő reszkető éhségét és a könyörtelenséget – amivel Gota kivégezte a szál kék Multit – pedig soha nem fogja elfelejteni. De a metamorfózis nem tartott sokáig, ahogy elnyomták a csikket a virágláda mögé rejtett konzervdobozban, Gota visszaváltozott doktor Szabóvá. Rita azóta kereste a lehetőséget, hogy megint megláthassa őt. De nem járt különösebb sikerrel, bár havonta kétszer-háromszor sikerült kicsábítania Gotát a gangra, főleg olyankor, amikor a főnök is bent volt az irodában. Mert Bea – ki tudja, miért – csak olyankor adta elő a dohányzásellenes magánszámát, amikor Ritát egyedül kapta cigizésen.

Gota pedig élvezte az alkalmi véd- és dacszövetségeket.

– Karamellöntet? – kérdezte Rita.

– Ma mindent, ami édes. Duplán – mondta doktor Szabó megkerülve a recepcióspultot, hogy elterüljön a másik oldalán felállított kanapén.

De a kanapé foglalt volt.

Egy bíborvörös hajú, erősen sminkelt, feketébe öltözött kamasz lány ült rajta. A fejhallgató és a tablet külön világba emelte, nyilvánvalóan fogalma sem volt, mi történik körülötte.

– És ez? – mutatott rá a közjegyzőhelyettes, mintha egy állatkertben kiállított fura lény lenne. – Itt felejtették a dilinyósok?

– Ja, nem – magyarázta Rita. – Már a Mosonyi-ügyre jött. Az anyukájával, csak az bement a mosdóba.

*

Gota dühödten sikálta a fogát a cigaretta után. A bal karjával olyan erővel támaszkodott a tejüveg designer mosdóra, hogy az hirtelen kimozdult a helyéről, és megbillent a támasztékául szolgáló kecses ál-koloniál asztalkával együtt.

– A büdös kurva életbe! – mondta a fogkefével a szájában, és a térdével megpróbálta visszanyomni az asztalkát, de hiába, nem tudta helyre tenni. Ebben a pillanatban megindult az öblítés az egyik vécében. Remek, gondolta Gota, még csak az kell, hogy Bea lecsesszen a káromkodás miatt. De az én faszságom, kellett megint rágyújtanom. Elmúltam ötven, és még mindig olyan vagyok, mint egy óvodás, nem bírok ellenállni a nyomorult kísértésnek. De legalább tudom magamról. Ez is valami. Az önismeret remek dolog, ha nem is olcsó mulatság. Bár nem segít azon, hogy egész délután mocskosnak és büdösnek érzem majd magam, kénytelen leszek hazamenni és lezuhanyozni a temetés előtt. Persze lehet, hogy semmi értelme, Zsófiékkal úgyis kiülünk majd valahova, és ha valaki rágyújt, úgysem fogom kibírni. A legjobb lenne el sem menni.

– Segíthetek?

A vécéből nem Bea, hanem egy gyönyörű, rézvörös hajú nő lépett ki. Választ sem várva leguggolt az asztalka elé, és valamit igazított a csap alatt.

– Na, most próbálja meg! – nézett fel biztatóan.

Gota biztos volt benne, hogy valahol már látta ezt az arcot, de pillanatnyilag nem volt érkezése gondolkodni. Megint megtolta az asztalt, ami most már ellenállás nélkül visszazökkent a megfelelő pozícióba.

– Köszönöm – mondta fogkrémmel tele szájjal.

– Ugyan, semmiség – mosolygott rá a nő. – Zavarja, ha megmosom a kezem, vagy várjam meg, míg végez?

Gota hátralépett, hogy helyet adjon a zsebkendőnyi mosdó előtt. Képtelen volt rájönni, honnan ismerős a zöldeskék szem és a hibátlan ívű száj, de egyre biztosabb volt benne, hogy valamikor, valahol találkoztak már. Gépiesen sikálta tovább a fogát, és próbálta nem túl feltűnően bámulni a nőt. Már ha ez lehetséges egy másfél négyzetméteres helyiségben. Mindenesetre az ügyfél – mert nyilvánvaló volt, hogy a nő a kint ücsörgő kamasz lány anyja, tehát a Mosonyi-féle hagyatéki tárgyalásra érkezett – nem zavartatta magát. Mintha hozzá lenne szokva, hogy megnézik. Pillanatok alatt leöblítette a kezét, tépett egy darabot a papírtörölközőből, aztán elindult kifelé.

– Ne haragudjon – fordult vissza az ajtóból –, azt hiszem, fogkrémes lett a ruhája.

– Mi? Hol? – fordult zavartan a tükör felé Gota, és amikor meglátta a szíve fölött húzódó, legalább háromcentis fehér csíkot, olyat káromkodott, hogy az szinte minden elemet tartalmazott a Bea-féle tiltott szavak listájáról. De nem hallotta senki, a gyönyörű nő már behúzta maga után az ajtót.

– Na, ennyit a Vincze és Vincze feddhetetlen, igényes munkatársairól – köpte a mosdóba a fogkrémhabot, aztán letépett vagy másfél métert a papírtörlőhengerről, és megpróbálta eltüntetni a foltot a mellkasáról.

*

A következő tárgyalás minden szempontból hozta a hagyatéki ügyek megszokott menetét. Egy hetven év körüli, kisírt szemű asszony – az özvegy –, két házaspár – az elhunyt középkorú leányai megrendült, férjeik pedig pókerarccal –, illetve a szép nő a mosdóból mint Mosonyi Miklós egykori, időközben szintén elhalálozott legidősebb fiának özvegye ülték körbe a tárgyalóasztalt. Illetve nem is ülték körbe. A bal oldalon öt ember szorongott, a jobbon egyedül a vörös hajú nő. Az arcán nyoma sem volt semmiféle érzelemnek.

Decens, jól szituált, felső-középosztálybeli polgári család.

Gota azonosította a megjelenteket, ismertette a hagyatéki eljárás lefolytatásának állomásait, aztán felsorolta az örökhagyó ingó- és ingatlanvagyonát.

Vállalkozások, budapesti és vidéki ingatlanok, részvények. Egy közepes borsodi falu lakosságának egész évi megélhetését fedezni lehetett volna csak az értékapírokból.

– Apánknak szándékában állt végrendelkezni, hogy Mátyás csak a köteles részt kaphassa – sziszegte az egyik lány.

– Sőt, ránk szerette volna íratni a lakásokat meg a részvényeket, hogy ne legyen… bonyodalom – tette hozzá a másik.

– A „szerette volna” és a „szándékában állt” közül egyik sem jogi kategória – felelt óvatosan Gota. – Lefolytattuk a szükséges vizsgálatokat, és nem találtunk hivatalos letétben semmiféle végrendeletet. Amennyiben önök most sem tudnak bemutatni egy érvényes okiratot, az eljárást a hatályos örökösödési törvények…

– Hogyan tudnánk bármit bemutatni? – fakadt ki az özvegy. – A papának esze ágában sem volt meghalni! Makkegészséges volt! Aztán egyszer csak lefordult a székről, és csak annyit mondott, hogy jajistenem…

– Anyuka, ne tessék sírni! – hajolt hozzá az egyik férj, legalább annyira rosszallóan, mint vigasztalón.

– Általában senkinek sincs esze ágában sem meghalni – csúszott ki Gota száján egy kevésbé professzionális mondat. Egy pillanatra meg kellett kapaszkodnia az irodafotel karfájába. Mostanában már ritkábban kísértették az átkozott bevillanások, és a pszichológusától azt is megtanulta, hogyan kezelje ezeket a helyzeteket – mély levegő, öt másodpercig benntart, kifúj, és a holdfényben fürdő, ezüst sártenger, Tibor összeroncsolt teste félig egy pocsolyában, Ricse, Doki és Dia alakjával együtt lassan elenyészik –, de Gota tudatalattija még négy és fél év elmúltával is jelezte, hogy a lelke egy darabja örökre Rókabércen maradt.

Ennek ellenére a következő lélegzetvétel után már arra is képes volt, hogy folytassa a tárgyalást.

– Nézzük tehát először az ingatlanvagyont. A hatályos törvények szerint az örökhagyó özvegyét, Mosonyi Miklósné született Sziklai Rozáliát holtig tartó haszonélvezeti jog illeti meg a férjével közösen, életvitelszerűen használt…

– Én a magam részéről szívesen lemondok mindenről – szólalt meg színtelen hangon a vörös hajú nő.

Az asztal másik felén ülők le sem tagadhatták volna a megkönnyebbülésüket.

Gota szinte sajnálta, hogy el kell rontania az örömüket.

– Attól tartok, hogy ez nem ilyen egyszerű – mondta. – Ön ugyanis nem az elhunyt elsőszülött fiának, néhai Mosonyi Mátyásnak az özvegyeként van jelen, hanem az örökhagyó unokája, a kiskorú Mosonyi Laura törvényes képviselőjeként. A kiskorúak örökösödési jogait pedig szigorúan védi a jog. Kétlem, hogy a gyámhivatal, tekintettel az örökhagyó feddhetetlen életvitelére és az örökrész valós értékére, jóváhagyna egy ilyen szándéknyilatkozatot.

– De hiszen Laurán kívül még három unokája volt apánknak! Igaz, hogy az én gyerekem már szinte felnőtt, és külföldön él az apjával, de ezek szerint ami jár, az jár! – fakadt ki az egyik nő.

– Az ön gyerekei majd ön után örökölnek, idővel – magyarázta Gota.

– A bátyánk biztosan nem tartana igényt semmire. Tizennyolc évesen lelépett otthonról, és rettenetesen büszke volt, hogy mindent a saját erejéből ért el. Még akkor is, ha az utolsó pár évben elkótyavetyélte ezt a „mindent” – vitatkozott a másik. – Matyit apánk rég nem tekintette utódjának, Andriskát tanítgatta az üzletre.

Gota egy pillanatig sem kételkedett benne, hogy Andriska csakis a második nő szeme fénye lehet.

– Amennyiben nem képes ezt felfogni, bírósághoz fordulunk, és megtámadjuk a döntését – okoskodott a másik nő férje, egy alacsony, erősen pocakosodó, joviálisan mosolygó ötvenes fickó.

Ez a seggfej mindenhez ért, gondolta Gota, aztán arra a hangnemre váltott, amivel Boginak magyarázta kábé tizenhat évvel ezelőtt, hogy a szöcske nem ennivaló, akkor sem, ha finom, és a lábai viccesen csiklandozzák a nyelvecskéjét.

Vagy amivel Diának magyarázta a karma és a gravitáció törvényei közötti alapvető különbségeket Rókabércen.

– Az a helyzet, hogy én ez esetben nem döntést hozok, hanem végzést – mondta fásultan. – Ismétlem, a hatályos törvények alapján. Ez nem azt jelenti, hogy nem fellebbezhetik meg, a végzés, ha a tárgyaláson megjelentek nem fogadják el egyhangúlag a helyszínen, csak tizenöt nap múlva emelkedik jogerőre. Eközben fellebbezéssel élhetnek a bíróságon, ott azonban a kiskorú Mosonyi Laura érdekeit már a gyámhatóság munkatársa fogja képviselni. Mert, mint mondtam, a kiskorúak…

– De ez nem igazságos! Ez a… nő meg a kölyke nem kaphat egy fillért sem! – pattant fel az asztal mellől a joviális pasas felesége. – Matyi egyszerűen nem érdemli meg! Gyűlölték egymást apával, évek óta nem beszéltek! El tudja képzelni, mennyi fájdalmat okozott a szüleinknek az a szemétláda?

A vörös hajú, szép mosolyú nő arcára ráfagyott a szenvtelen fegyelem. Az öregasszony hangosan felzokogott, a pocakosodó fickó meg a másik férj pedig megpróbálta leállítani a tárgyalóban fel-alá nyargaló nővért, aki képtelen volt fékezni magát, és olyan dolgokkal vádolta a néhai Mosonyi Mátyást, hogy abból másodpercek alatt össze lehetett volna hozni egy komplett becsületsértési ügyet.

– Kislányom, ne mondj ilyeneket a bátyádra! – csapott az asztalra váratlanul özvegy Mosonyiné.

– Persze, te mindig is a Matyit védted – fordult felé a másik lánya. – Akármekkora szar alak volt. Kedvem volna azt mondani, hogy megérdemelte a sorsát.

– Csillapodjanak! – emelte fel leheletnyit a hangját Gota. Maga is meglepődött, hogy csend lett. – Ilyenkor mindenki tele van fájdalommal, és mindenki össze van zavarodva – próbált nagyon empatikus lenni, pedig legszívesebben elküldte volna a francba az egész társaságot, a vörös hajú nő kivételével. – Legyenek szívesek, ne sértegessék egymást, főleg ne azokat, akik nem tudják megvédeni magukat! Köszönöm!

– Kötelező ezt végighallgatnom? – kérdezte csendesen a vörös hajú nő az asztal jobb oldaláról. – Úgy értem, ugye nem követek el bűncselekményt, ha kimegyek a lányomhoz? Itt leszek, ha valamit alá kell írni, vagy mittudomén, de nem akarok tovább egy levegőt szívni velük.

– Persze, hogyne. Természetesen. Megértem. – Gota tudta, hogy nem mutathat szimpátiát egy vitába torkolló hagyatéki ügy során egyik fél felé sem, de soha nem esett még ennyire nehezére tartani magát ehhez a szabályhoz. Igazság szerint most már nem is akarta betartani a közjegyzők etikai kódexének e passzusát. Az előző két dilis ügyfél után, ezekkel a normálisakkal szemben, semmiképp sem. – A kolléganőm szívesen csinál magának egy kávét. Nagyon jó kávét csinál, érdemes kipróbálnia – tette hozzá, és közben érezte, hogy az asztal bal oldaláról tekergő csápként nyúl felé a gyűlölet.

– Köszönöm! – állt fel a nő, és elindult a Gota mögötti ajtó felé. De nem jutott el odáig. Alig tett két lépést, amikor elhagyta az ereje. Visszanézett Gotára, bocsánat, mondta szinte szégyenkezve, és összecsuklott.

A közjegyzőhelyettes majdnem leverte az asztalról a monitort, miközben megpróbálta elkapni.

– Rita! Rita, légyszi! – kiabált a recepciósnak, és ahogy a karjában tartotta az elnehezült, de így is pillekönnyű testet, eszébe jutott, honnan ismeri.

Várszegi Flóra. Abban a végtelenített szappanoperában játszik, amiből Gota egyetlen részt sem látott, és rendszeresen szerepel a pletykalapok címlapján. De tavaly ősszel nem a sorozat miatt cikkeztek róla.

Hanem mert a férje volt a rajzolós gyilkos második áldozata.

A Rajzolóé, aki másfél hónappal ezelőtt, negyedik áldozatként kinyírta Marosi Zolit is.

Azaz Marosi Zoltán alezredest, a Pest Megyei Bűnügyi Technikai Osztály vezetőjét.

Gota egyik legmegbízhatóbb régi munkatársát, Zsófi régi egyetemi haverját, aki nem futott be szép ívű orvosi karriert, mint az exügyésznő legjobb barátnője, mert a félbehagyott harmadév után a gyógyítás helyett a bűnüldözés felé sodorta az élet.

Akivel elképesztő mennyiségű boroskólát lehetett inni, és aki egy átbulizott éjszaka után szemrebbenés nélkül lefutott tíz-tizenkét kilométert.

És akinek délután lesz a temetése.

2.

A kis fekete ruha tényleg a világ egyik legpraktikusabb találmánya, gondolta Gota, mikor végre elszabadult a Vincze és Vinczéből, és a Műegyetem előtti parkolóban beszállt a szaunának is beillő kocsiba. Délelőtt végigpityeregtem benne Bogi ballagását, utána kellően decens volt a hagyatéki ügyekhez, sőt, a temetésre is tökéletes. És a régi kollégák sem ismernek fel benne.

Ráadásul még Bea is megdicsért. Legalábbis a kinézetemért. Az már kevésbé tetszett neki, ahogy a Mosonyi-klán tagjait helyretettem, de azt meg leszarom. Hétfőre úgyis elfelejti az egészet, ha meg nem, akkor egy hét mosolyszünetet kibírok. Aztán indulnak Ciprusra.

Gota alapjában véve kedvelte a főnökasszonyát, a lista meg az etikai kódex ellenére. Akárhányszor ránézett, az volt az érzése, hogy ez a nő pontosan ott van, ahol lennie kell. Sem Vincze Bea, sem az öccse, Gábor nem volt különösebben tehetséges jogász vagy üzletember, inkább szorgalmasnak, mint ambiciózusnak lehetett mondani őket, és tökéletesen híján voltak mindannak, amit fantáziának hívunk. Miután Bea húsz éve sikeresen megpályázta az egyik közjegyzői pozíciót, az öccse gondolkodás nélkül beállt hozzá közjegyzőhelyettesnek, és azóta meg sem próbált előrébb lépni a karrierjében. A napi három tárgyalás, a hétvégi tenisz, a zuglói családi ház francia parknak beillő kertje és az évi kétszeri külföldi nyaralás – lehetőleg valami déltengeri szigeten – tökéletesen kielégítette őket. Mikor elkezdett az irodában dolgozni, Gota mániákusan figyelte a jeleket, melyek alapján felfedezhette volna a testvérpár sötét titkait, ha mást nem, legalább egy kis vérfertőzést vagy beteges vonzódást a kapucnis szürke pulcsik iránt, de egy idő után feladta a gyanakvást. A két Vincze tényleg olyan unalmas volt, amilyennek látszott.

Kornél, Gota terapeutája szerint családi trauma állhat a testvérek egymástól való kölcsönös függése és nyilvánvaló aszexualitása mögött – az egykori ügyésznő díjazta, de nem értette, hogy a „kisfőnök” egyszer sem felejtette a szemét a mellén –, ám, ahogy többször is találóan megjegyezte, mindenkinek joga van ahhoz, hogy működőképes életet építsen a sebeire.

Már aki képes rá.

Gota pontosan tudta, hogy számára az Utolsó Viszockij Emléktúra után lehetetlen lett volna a megszokott keretek között továbbműködni. Szerencsére egy random online hirdetésre kattintva egy héten belül megtalálta Kornélt. A pszichológus egyidős lehetett Gotával, külsőre leginkább egy rinocéroszhoz hasonlított, időnként szakmabelihez méltatlan olcsó bölcsességeket mondott, és eszébe sem jutott megkérdőjelezni az ügyésznő addigi élete felszámolására irányuló törekvéseit.

– Csak onnan késünk el, ahová nem akarunk odaérni – idézte félhangosan Gota a pszihocérosz egyik aranyigazságát, és gázt adott, hogy a negyedik lámpaváltással végre átcsússzon a Szabadság híd előtti kereszteződésen. Ez csupán annyi előnnyel járt, hogy attól kezdve a lámpa másik oldalán araszolhatott észak felé, de legalább haladt valamerre.

A kocsit kellemes hűvösre temperálta a légkondi, Gotának nem kellett attól tartania, hogy leizzad, mielőtt megérkezne.

Így is a háta közepére kívánta az egész temetést.

Ha Zsófi nem erőlteti, elintézte volna a dolgot két udvarias részvétnyilvánító lappal, egyet a családnak, egyet a kollégáknak, de a barátnője addig hívogatta, amíg be nem adta a derekát. Pedig Gota nem érezte késznek magát arra, hogy találkozzon régi élete szereplőivel.

A legjobb barátnőjén, a szülein és a lányán kívül sikerült mindenkit kikukáznia kétezer-tizenhét karácsonyára. Pár hónap alatt kilépett a munkahelyéről, és nemcsak a Professzor Úrral szakított, Akivel Akkoriban Járt, hanem azzal a szokásával is, hogy csupa nagy kezdőbetűvel mondja azokat a szavakat, amiket túlzónak vagy nevetségesnek talált. Eladta a lakását, kiköltözött a Belvárosból Kispestre, és keresett magának egy jól fizető és érdektelen munkát. A szüleinek elég volt annyit mondania, hogy régóta ért már benne a vágy a változásra – az anyja évekig unszolta, hogy hagyja ott az otthonát, ahol minden Bogi apjára emlékeztette, és a reggelre, amikor holtan találta a férfit maga mellett az ágyban. A rókabérci események előtt boldog-szomorú nosztalgia lengte be a lakást, mert a tárgyak és a helyek nemcsak a hirtelen agyvérzésre, hanem az előtte együtt töltött, giccses, mesébe illően boldog évekre is emlékeztették a gyászolókat, utána viszont mindez kibírhatatlanná vált Gota számára. Hiába ragaszkodott a lánya körömszakadtáig a megszokott környezetéhez, és hiába figyelmeztette őt mindenki, hogy fél évvel az iskolaváltás után, egy nyelvi előkészítő év kellős közepén megterhelő lehet a költözés egy egyébként is labilis kamasznak, Gota három hét alatt lezavarta az adásvételt.

Az anyja meg legalább azt hihette, hogy végre célt ért a sok unszolással. Az az évi tíz nap, amit Gota a lányával a szülei dalmáciai házikójában tölt – ami tényleg paradicsomi hely, senki nem hitte volna, hogy az öregek képesek lesznek felszámolni mindent Kaposváron, és nyugdíj után új életet kezdeni egy idegen országban –, soha nem elég arra, hogy mélyebben beszéljenek bármiről. De Gotának nem is hiányoztak már a nagy beszélgetések.

Csak Zsófit nem akarta lapátra tenni, mert őt szerette, és ez a szeretet mintha átmentette volna azt a kevés dolgot a múltból, ami mentésre érdemes lehetett.

De ez még nem jelentette azt, hogy Gotának kedve lett volna elmenni Marosi Zoli temetésére. Zsófi viszont tőle szokatlan arroganciával unszolta heteken keresztül. Ideje túllépned a régi dolgokon, mondogatta, azzal, hogy úgy teszel, mintha Rókabérc előtt nem lett volna időszámítás, nem segítesz magadnak. És mivel mostanában Kornél is tett erre néhány óvatos megjegyzést, Gota engedett a szelíd erőszaknak.

Bár azt megfogadta, hogy Zsófin kívül nem beszélget senkivel.

Mivel teljesen beállt a rakpart, bőven volt rá ideje, hogy elindítson egy lejátszási listát a telefonjáról, és az útvonaltervezővel megtippeltesse, mikorra ér Óbudára. Gyorsan írt egy üzit Zsófinak – kések húsz percet, bocs –, aztán felhangosította a zenét, és megpróbálta élvezni a budapesti panorámát meg a semmittevés ritka perceit.

Valahol az Árpád hídnál eszébe jutott, hogy nem hozott virágot. De nem zavartatta magát. Zolinak már úgyis mindegy.