A fordítás az alábbi alapján készült:

Courtney Milan: The Duchess War

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Frei-Kovács Judit

Szerkesztette: Daróczi Péter

A könyvet tervezte: Malum Stúdió | Szabó Vince

The Duchess War: © 2012 by Courtney Milan

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-342-1

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Carey-nek, aki jobban kedveli a beagle-t, mint a bagelt.

ELSŐ FEJEZET

Leicester, 1863. november

Robert Blaisdell, Clermont kilencedik hercege nem bujkált.

Való igaz, hogy visszavonult a régi városháza emeleti könyvtárába, ahonnan a vendégek zsongása távoli morajlássá halkult. Igaz, hogy senki nem volt ott rajta kívül. És az is igaz, hogy a szürkéskék, vastag bársonyfüggöny mögött ácsorgott, amely teljesen eltakarta. Ráadásul el kellett tolnia a súlyos, barna bőrkanapét is, hogy bejuthasson.

Ám mindezt nem azért tette, hogy elrejtőzzön, hanem – és ez volt csavaros logikájának kulcspontja – mert abban a több évszázados helyiségben mindössze egyetlen ablaktáblát lehetett kinyitni, ehhez pedig éppen a kanapé mögötti titkos helyen lehetett hozzáférni.

Egyszóval ott ácsorgott, kezében szivarka égett, a füst kacskaringózva szállt a hűvös, őszi levegőbe. Nem bujkált; pusztán meg akarta óvni a füsttől a régi köteteket.

Talán még ő maga is elhitte volna, ha valóban dohányzik.

A hullámos ablaküveg mögött, a távolban ki tudta venni a templom sötét kőfalait. Odalent a lámpafény mozdulatlan árnyékokat vetett az utcakőre. Korábban egy rakás röplapot halmoztak az ajtók elé, de az őszi szellő felkapta, és végigsöpörte az utcán.

A herceg óriási felfordulást okozott. Átkozott, dicsőséges felfordulást. Elmosolyodott, és érintetlen szivarkája végét az ablaknyíláshoz ütögette, mire finom, szürke hamu hullott az utca kövére.

Halk ajtónyikorgást hallott, és összerezzent. A padlódeszkák finoman recsegni kezdtek, mire a herceg elfordult az ablaktól. Valaki feljött a lépcsőn, és belépett a szomszédos szobába. Könnyű léptek voltak – egy nőé vagy egy gyereké. Óvatosak és bizonytalanok. Ha valaki a zeneest közepén elindult a könyvtárba, általában jó oka volt rá. Titkos találkára készült, vagy elveszett családtagot keresett.

A függöny mögötti rejtekhelyéről Robert csak a könyvtár egy kis részét látta. Bárki volt is az, egyre közelebb jött, óvatosan lépkedett. Robert nem látta az alakot – valamiért biztos volt benne, hogy nő –, de hallotta a puha, tétovázó lépteket, melyek újra és újra megtorpantak, mintha a körülményeket mérlegelné.

Az illető nem szólongatott senkit, nem kutatta át a helyiséget. Nem úgy hangzott, mintha titkos szeretőt keresne. A léptek újra és újra körbejártak a könyvtárban.

Robertnek eltartott fél percig, amíg rádöbbent: túl régóta vár már, hogy előléphessen.

– Aha! – Elképzelte, ahogy felkiált, majd előlép a függöny mögül. – Megcsodáltam a vakolatot. Itt hátul kivételesen egyenletesen vitték fel, tudta?

A hölgy bizonyára azt hinné, hogy elment az esze. Ezért ahelyett, hogy megszólalt volna, inkább kidobta az ablakon a szivarkát. Bukfencezve zuhant, narancsvörös vége felizzott a levegőben, majd beleesett egy pocsolyába, és kihunyt.

Robert mindössze egy fél könyvespolcot, a kanapé háttámláját és a mellette álló asztalkát látta, amelyen sakktábla állt figurákkal, és bár Robertnek csak halovány emlékei voltak a szabályokról, úgy becsülte, a fekete áll győzelemre. Bárki jött is a könyvtárba, egyre közelebb ért hozzá. Robert az ablaktáblához lapult.

A hölgy végül belépett a látóterébe.

Nem az egyik fiatal szépség volt, akivel korábban a nagyteremben gyülekező sokaságban találkozott. Ők teljes pompájukban vonultak fel, hátha megakad rajtuk a szeme. Ez a nő – bárki is volt – egyáltalán nem látszott szépségnek. Sötét haját kontyba fogva viselte. Keskeny ajka volt, és kissé túl hosszú orra. Sötétkék estélyit viselt, elefántcsontszínű szegéllyel – csipke, szalag nem díszítette. Még a ruha szabása is szigorúan puritánnak tűnt: derékban olyan szorosra húzták, hogy Robert azon is elcsodálkozott, a viselője egyáltalán kap levegőt, ujja válltól csuklóig ért.

A hölgy nem vette észre, hogy Robert a függöny mögött áll. Oldalra billentette a fejét, és tanulmányozni kezdte a sakktáblát, olyan tekintettel, ahogy a Mértékletesség Liga tagjai méregetnének egy hordó konyakot: mintha maga volna az ördög, amelyet imádságokkal és vallásos énekekkel kell elűzni, vagy ha ez nem elég, a legszigorúbb rögtönítélő bíróság elé küldeni.

A hölgy megtett egy tétova lépést, majd még egyet. Aztán a derekán lógó selyemerszényhez nyúlt, és elővett egy okulárét.

A szemüvegtől még szigorúbban festett. Ám amint feltette, a tekintete nyomban ellágyult.

Robert félreértette a jeleket. A nő nem borúsan ráncolta a homlokát, csak hunyorgott. Nem szigorúságot látott a tekintetében, hanem valami egészen mást – valamit, amit nem tudott pontosan meghatározni. A hölgy kinyújtotta a kezét, megfogott egy fekete huszárt, és újra meg újra körbeforgatta. Robert nem látott a figurán semmit, ami ilyen érdeklődésre adott volna okot. Egyszerű fabábu volt, amelyet középszerű faragással készítettek. A nő mégis elkerekedett, csillogó szemmel tanulmányozta.

Aztán váratlanul az ajkához emelte, és megcsókolta.

Robert döbbent csöndben figyelte. Már-már úgy érezte, mintha valami szerelmes évődés szemtanúja lenne. Ez a hölgy titkokat őrzött, amelyeket nem szándékozott elárulni.

A helyiség túlsó felében ismét nyikorogva kinyílt az ajtó.

A nő szeme elkerekedett, a tekintetében riadtság villant. Gyorsan körülnézett, majd sietősen bemászott a kanapé mögé, és megalázóan lekuporodott mindössze fél méterre Roberttől. Még ekkor sem vette észre a férfit; összegömbölyödött, a szoknyája szélét behúzkodta a kanapé mögé, miközben ijedten kapkodott levegő után.

Még szerencse, hogy Robert húsz centivel előbbre tolta a bútort, különben a hölgy sehogy sem tudta volna begyömöszölni mögé a terebélyes szoknyát.

A nő továbbra is a markában szorongatta a sakkfigurát; aztán hirtelen mozdulattal bedugta a kanapé alá.

Ezúttal súlyosabb léptek hallatszottak a helyiségben.

– Minnie? – szólalt meg egy férfihang. – Miss Pursling? Itt van?

A nő elfintorodott, és a falhoz lapult. Nem válaszolt.

– Elkószált, pajtás. – Egy másik férfi hangja hallatszott, fiatal és enyhén ittas volt, Robert nem ismerte. – Nem irigyellek.

– Ne merj rosszat mondani a leendő jegyesemről! – mondta az első hang. – Tudod, hogy nekem tökéletesen megfelel.

– Ez a mimóza, hörcsögképű nőszemély?

– Ügyesen vezeti majd a háztartást. Mindent megtesz a kedvemért. Ellátja a gyerekeket, és nem panaszkodik a szeretőim miatt. – Forgópánt nyikorgása hallatszott, valaki nyilvánvalóan kinyitotta az egyik vitrines ajtót, amely a könyvespolcokat védte.

– Mégis mit csinálsz, Gardley? – kérdezte az ittas férfi. – Szerinted talán a német kötetek között bujkál? Nem hinném, hogy odaillene. – Gúnyos nevetés hallatszott.

Gardley. Az idősebb Gardley, a szeszfőzde tulajdonosa nem lehetett, mert a hang túl fiatal volt. Nyilván az ifjabb Gardley volt az. Robert látta a távolban: átlagos magasságú, középszerű fickó, barna hajjal és olyan vonásokkal, amelyek még öt másik férfira ráillettek volna.

– Éppen ellenkezőleg – közölte az ifjabb Gardley. – Én azt hiszem, nagyon is ideillik. Feleségként Miss Pursling éppen olyan lesz, mint ezek a könyvek. Amikor olvasni támad kedvem, egyszerűen leveszem a polcról. Mindig a rendelkezésemre áll. Ha nincs szükségem rá, türelmesen vár, pontosan azon a helyen, ahol hagytam. Kényelmes feleség lesz, Ames. Ráadásul anyám is kedveli.

Robert nem emlékezett rá, hogy találkozott volna Amesszel. Megvonta a vállát, és maga elé pillantott, hogy lássa, Miss Pursling hogyan fogadja a hallottakat.

Nem látszott meglepettnek vagy döbbentnek a majdnem vőlegénye nem éppen romantikus vallomásától. Inkább beletörődőnek tűnt.

– De ágyba is kell vinned, ugye, tudod? – figyelmeztetett Ames.

– Ez igaz. De szerencsére nem túl gyakran.

– Olyan, mint egy rágcsáló. És el tudom képzelni, hogy mint minden rágcsáló, sivít, ha megbökik.

Tompa puffanás hallatszott.

– Mi van? – kiáltotta Ames.

– A jövendőbeli feleségemről beszélsz – mondta hűvösen Gardley.

Talán ez a fickó mégsem volt olyan megátalkodott.

– Én vagyok az egyetlen, akinek egyáltalán megfordulhat a fejében, hogy megböködje ezt a rágcsálót – folytatta Gardley.

Miss Pursling összeszorította az ajkát, és felnézett, mintha az éghez könyörögne. Ám ott a könyvtárban nem volt mennyország, amelyhez esedezhetett volna. És amikor felemelte a fejét, és benézett a függöny redői közé…

A tekintetük összefonódott. A nő szeme elkerekedett. Nem sikoltott; nem szisszent fel. Meg se rezzent. Csak rászegezte néma, dühödten vádló tekintetét. Orrcimpája kitágult.

Robert hirtelen nem is tudta, mit tegyen, ezért felemelte a kezét, és finoman intett.

A nő lekapta a szemüvegét, és egyszerűen elfordult. A mozdulat olyan fenségesen elutasító volt, hogy Robertnek kétszer is rá kellett néznie, hogy emlékeztesse magát, a hölgy tulajdonképpen a lába előtt kuporog. A furcsa szögből belátott a hölgy ruhájának nyakkivágásán – ez volt alakjának egyetlen része, amely nem keménységre, hanem puhaságra utalt…

Ezt hagyjuk későbbre, intette magát, és a tekintetét feljebb emelte. Mivel ezúttal elfordult tőle, Robert észrevette a nő arcán húzódó forradást, a kusza vonalkákból álló, pókhálószerű heget.

– Bárhová is futott a te kis egérkéd, itt nincs – szögezte le Ames. – Nagy valószínűséggel visszavonult a női szalonba. Én azt mondom, menjünk vissza szórakozni. Nyugodtan megmondhatod anyádnak, hogy váltottál vele pár szót a könyvtárban.

– Ez jó lesz – állapította meg Gardley. – És meg sem kell említenem, hogy ő történetesen nem volt jelen. Nem mintha bármit is válaszolt volna, ha itt van.

Léptek távolodtak, ismét megnyikordult az ajtó, és a férfiak kisétáltak.

Miss Pursling nem nézett újra Robertre, még a tekintetével sem volt hajlandó nyugtázni a férfi jelenlétét. Nagy nehezen feltérdelt, ökölbe szorította a kezét, és lesújtott a kanapé kemény támlájára – egyszer, kétszer, olyan erősen ütött, hogy a súlyos bútor előrecsúszott.

Robert elkapta a lány csuklóját, mielőtt harmadszor is lecsaphatott volna.

– Ugyan már! – mondta. – Ugye, nem akarja miatta megsérteni magát? Nem érdemli meg.

A hölgy elkerekedett szemmel felnézett Robertre.

A férfi el sem tudta képzelni, hogyan nevezhették ezt a nőt mimózának, amikor szétfeszítette a dac. Robert gyorsan elengedte a kezét, mielőtt a lelkében lobogó düh elemésztené őt is. Éppen elég mérget táplált saját magában.

– Velem ne törődjön! – mondta a nő. – Egészen nyilvánvaló, hogy képtelen vagyok segíteni magamon.

Robert kis híján felugrott. Nem tudta, pontosan milyen hangra számított – talán élesre vagy fegyelmezettre, amilyet a megjelenése sugallt. Lehet, hogy úgy képzelte, magas hangon sivít, mint a rágcsáló, amelynek megbélyegezték? Ám a nő hangja mélyen, melegen és szokatlanul érzékenyen szólt. Olyan hang volt, amely azonnal eszébe juttatta, hogy egy hölgy előtte térdepel, és a feje egyvonalban van az ágyékával.

Ezt is hagyjuk későbbre.

– Minden rágcsáló sivít, ha megbökik – mondta Miss Pursling, és ismét lesújtott a kanapé támlájára. Ha így folytatja, összezúzza az ujjperceit. – Önnek is szándékában áll megbökni?

– Nem. – A kósza gondolatok szerencsére nem számítanak; ha így lenne, minden férfiember az örökkévalóságig a pokol tüzén égne.

– Gyakran szokott függönyök mögött rejtőzködni, hogy személyes beszélgetéseket hallgasson ki?

Robert érezte, hogy égni kezd a fülcimpája.

– Gyakran szokott kanapék mögé bújni, ha meghallja, hogy jön a vőlegénye?

– Igen – közölte határozottan a hölgy. – Nem hallotta? Olyan vagyok, mint egy könyv, amit otthagytak valahol. Egy nap az egyik cselédlány majd nyilván rám talál beporosodva a tavaszi nagytakarítás közben. Azt mondja majd a komornyik: Szóval itt van Miss Wilhelmina! Már meg is feledkeztem róla.

Wilhelmina Pursling? Milyen szörnyű névválasztás.

A hölgy vett egy mély lélegzetet.

– Kérem, ne mondja el senkinek! Egy szót sem arról, amit itt hallott. – Lehunyta a szemét, és a szemhéjára szorította az ujjait. – Kérem, csak menjen el, akárki is legyen!

Robert elhúzta a függönyt, és megkerülte a kanapét. Néhány lépést tett meg, és már nem is látta őt. Csak elképzelni tudta, ahogy a padlón kuporog, dühödt könnyekkel küszködve.

– Minnie! – szólt Robert. Egyáltalán nem volt udvarias dolog a becenevén szólítani. Mégis szerette volna érezni a szó ízét.

A hölgy nem válaszolt.

– Húsz percet kap – közölte Robert. – Ha addig nem találkozunk odalent, feljövök magáért.

Néhány pillanatig ismét beállt a csönd. Aztán Miss Pursling azt mondta: – A házasságban az egyik legcsodálatosabb dolog a monogámia. Éppen elég, ha egy férfi meg kívánja szabni a tartózkodási helyemet, nem igaz?

Robert zavartan bámult a kanapéra, majd rájött, a hölgy arra gondol, meg akarja fenyegetni, hogy kirángatja a rejtekhelyéről.

Robert sok mindenhez értett. A nőkkel folytatott beszélgetés azonban nem volt az ő területe.

– Nem úgy értettem – motyogta. – Én csak… – Visszasétált a kanapéhoz, és átnézett a bőrtámla fölött. – Ha egy nő, aki számít nekem, egy kanapé mögött kuporogna, remélem, hogy lenne valaki, aki időt szakítana rá, és megnézné, jól van-e.

Hosszú szünet következett. A ruha susogni kezdett, és a lány felnézett. Haja lassan kiszabadult a szigorú kontyból; lazán lógott, meglágyította a vonásait, kiemelte a heg sápadt fehérségét. Egyáltalán nem volt csinos, de… érdekes. És Robert legszívesebben egész éjjel hallgatta volna a szavait.

A lány zavartan meredt rá.

– Ó! – közölte szárazon. – Most megpróbál kedves lenni. – Úgy hangzott, mintha ez a lehetőség eddig még nem merült volna fel benne. Felsóhajtott, és megcsóválta a fejét. – Ám a kedvességéhez rossz alanyt választott. Látja, hogy ez – mutatott az ajtó felé, ahol a majdnem vőlegénye eltűnt – a lehető legjobb, amiben reménykedhetem. Évek óta várom már, hogy valaki elvegyen. És amint meg tudom emészteni a gondolatot, hozzámegyek.

A hangjában nyoma sem volt gúnynak. Felállt. Gyakorlott kézzel visszatűrte a haját a csatok alá, majd lesimította a ruháját, míg végül visszanyerte teljes méltóságát.

Csak ekkor hajolt le. Végigtapogatta a kanapé alját, hogy megtalálja a huszárt. Szemügyre vette a sakktáblát, megvakarta a fejét, majd nagyon óvatosan visszatette a figurát a helyére.

Robert csak figyelte a lányt, és próbált valami értelmet találni a szavaiban, miközben Miss Pursling kisétált az ajtón.

Minnie lement a lépcsőn, amely a könyvtár felől a hatalmas hallból nyíló, sötét belső udvarra vezetett, szíve még mindig hevesen dobogott. Egy pillanatig azt hitte, az a fickó elkezdi faggatni. De Minnie inkább elmenekült a kérdések elől. Minden pontosan olyan volt, mint mindig: csöndes és dermesztően unalmas. Ahogy szerette. Itt semmitől sem kellett félnie.

A concerto bizonytalan futamainak hangjai, amelyet a helyi vonós négyes középszerű előadásában hallgathattak meg, szinte alig szűrődtek ki. A sötétség a szürke különböző árnyalataiba öltöztette az udvart. Nem mintha nappali fényben olyan színpompás lett volna: az udvart és a faszerkezetes falak málladozó vakolatát csak a palakövek szürkéskék színe törte meg. A burkolat repedései közül néhány makacs gyom bújt elő, de azok is szépiaszerű fürtökben hervadoztak. Az este kíméletlen kékjében alig tűnt fel egy-két szín. A hall ajtajában néhány sötét alak ácsorgott puncsospohárral a kezében. Odakint minden némaságba burkolózott – a látvány, a hangok és Minnie összes kavargó érzelme.

A zenés est meglepően sok embert vonzott. A nagyterem zsúfolásig megtelt, az összes széket elfoglalták, és még így is sokan ácsorogtak a fal mellett. Különös volt, hogy a rémesen előadott Beethoven és a gyengécske vonósok ilyen sok embert érdekelnek, de a tömeg csak úgy áramlott. Minnie-nek elég volt egyetlen pillantást vetnie a csődületre, máris megtántorodott, a gyomra összeszorult. Képtelen volt bemenni.

Talán megjátszhatná, hogy rosszul van.

Az igazat megvallva, valójában nem is kellene színlelnie.

De…

A háta mögött kinyílt egy ajtó.

– Miss Pursling! Hát itt van.

Minnie felugrott, és hirtelen hátrafordult.

A leicesteri városháza régi épület volt – egyike annak a néhány középkori faszerkezetes háznak, amely sikeresen túlélte valamelyik tűzvészt. Az évszázadok során számtalan dologra használták. Hasonló események helyszínéül szolgált, itt ülésezett a polgármester és a városi tanács, és itt tartották a város néhány fontosabb szertartását. Az egyik helyiséget apró cellákká alakították, a belső udvart egyik oldalról csupasz téglafal határolta, és a városi rendőrkapitány otthonául szolgált.

Aznap este azonban csak a nagytermet használták, ezért Minnie nem számított senkire a polgármester fogadószobája felől.

Köpcös figura közeledett gyors, magabiztos léptekkel.

– Lydia már fél órája keresi. Ahogy én is.

Minnie megkönnyebbülten felsóhajtott. George Stevens tisztességes fickó volt. Nem olyan, mint az a két goromba fajankó, akik elől sikeresen megszökött. Ő volt a városi polgárőrség kapitánya, a legjobb barátnőjének a vőlegénye.

– Stevens kapitány. Olyan sokan vannak odabent. Muszáj volt egy kis friss levegőt szívnom.

– De most már szívott. – Stevens kapitány elindult felé. Először nem volt egyéb, csak egy árnyék. Aztán elég közel ért ahhoz, hogy Minnie szemüveg nélkül is kivehesse az egyes részleteket, amelyek a jól ismert vonásokká álltak össze: makulátlan bajusz, sűrű barkó.

– Nem szereti a tömeget, igaz? – A kapitány hangja aggodalmasnak tűnt.

– Nem.

– Miért nem?

– Soha nem is szerettem. – Ám egyszer mégis. Élt benne egy halvány emlékkép, amelyben emberek veszik körül, a nevét kiáltozzák, és beszélni akarnak vele. Ám akkor kacérkodásról még szó sem volt – nyolcéves lehetett és fiúruhát viselt –, ez egyszer a tömeg ereje felbátorította, ahelyett, hogy összeszorult volna tőle a gyomra.

Stevens kapitány végül megállt mellette.

– És a málnát sem szeretem – vallotta be Minnie. – Csiklandozza a torkomat.

Ám a kapitány lenézett rá borús ábrázattal. Megdörzsölte a szemét, mintha nem hinné el, amit lát.

– Ugyan már! – mosolyodott el Minnie. – Sok éve ismer, tudhatja, hogy soha nem rajongtam a nagyszabású összejövetelekért.

– Ez igaz – ismerte el a kapitány elgondolkodva. – De tudja, Miss Pursling, múlt héten Manchesterben jártam üzleti ügyben.

Ne reagálj! Az ösztön mélyen beléivódott; Minnie meggyőződött arról, hogy a mosolya ugyanolyan könnyed maradt, és nyugodtan lesimította a szoknyáját anélkül, hogy jéggé dermedt volna a félelemtől. Ám a fülében hangok üvöltöztek, és szíve hevesen kalapálni kezdett.

– Ó! – hallotta a saját hangját. Túl lelkesnek tűnt, és ridegnek. – Az egykori otthonomban. Milyen rég volt már. Milyennek találta?

– Különösnek. – A kapitány még közelebb lépett hozzá. – Felkerestem Caroline nénikéje régi szomszédságát. Mindössze udvarias látogatást kívántam tenni, hírekkel szolgálni azoknak, akik csak gyermekkorából ismerték. Ám senki sem emlékezett rá, hogy Caroline húga férjhez ment volna. És amikor utánanéztem, a születéséről nem találtam semmit az egyházközösségi feljegyzésekben.

– Ez tényleg különös – állapította meg Minnie, és le sem vette a szemét a macskakövekről. – Fogalmam sincs, hová jegyezhették fel a születésemet. Jobb lesz, ha megkérdezi Caroline nénitől.

– Senki sem hallott önről. Valóban ugyanazon a környéken lakott, ahol ő nevelkedett, igaz?

Könnyű szél söpört át az udvaron gyászos, kétszólamú fütyüléssel. Minnie szívének dübörgése szolgáltatta hozzá az ütemet. Most ne! Csak most ne! Ne omolj össze!

– Sohasem szerettem a nyüzsgést – hallotta a saját magyarázkodását. – Már akkoriban sem. Gyermekkoromban sem ismertek sokan.

– Hmm.

– Tényleg nagyon fiatal voltam még, amikor eljöttünk, és attól tartok, nem segíthetek. Szinte alig emlékszem Manchesterre. Caro néni azonban…

– Engem nem a nagynénje aggaszt – mondta lassan Stevens kapitány. – Mint tudja, a béke fenntartása is a feladatkörömhöz tartozik.

Stevens mindig komoly férfi volt. Bár a polgárőrséget az előző évben mindössze egyszer hívták be – valamint egyszer segédkezniük kellett egy tűzesetnél –, meglehetősen komolyan vette a feladatát.

Minnie-nek már nem is kellett színlelnie a zavarát.

– Nem értem. Mi köze ennek az egésznek a békéhez?

– Veszélyes időket élünk – állapította meg a kapitány. – Tagja voltam a városi őrségnek, amelyik ’42-ben leverte a chartista tüntetéseket, és pontosan tudom, hogyan kezdődött az egész.

– De ennek még mindig semmi köze…

– Emlékszem a zavargás előtti napokra is – folytatta hűvösen a kapitány. – Tudom, hogyan kezdődik az ilyesmi. Valaki telebeszéli a munkások fejét, hogy az volna a jó, ha hallatnák a szavukat, ahelyett, hogy azt teszik, amit mások mondanak nekik. Találkozók. Beszédek. Röplapok. Hallottam, mit mondott a Munkások Higiénés Bizottságának tagjaként, Miss Pursling. És nem tetszett. Egyáltalán nem.

A férfi hangja egyre hűvösebb lett, és Minnie karján bizsergés futott végig.

– De én csak annyit mondtam…

– Tudom, mit mondott. Akkor még pusztán naivitásnak tulajdonítottam. Ám most már tudom az igazságot. Ön nem az, akinek mondja magát. Hazudik.

Minnie szíve egyre gyorsabban vert. Balra pillantott, kisebb csoport gyülekezett úgy három méterre tőlük. Az egyik lány puncsot ivott és nevetgélt. Ha sikítani kezdene…

Ám a sikításnak nem lett volna semmi értelme. Ugyanolyan lehetetlennek tűnt, minthogy valaki egyszer rájön az igazságra.

– Nem vagyok biztos semmiben – folytatta Stevens kapitány –, de érzem, hogy itt valami bűzlik. Maga is részt vesz ebben. – Azzal Minnie-nek odanyomott egy darab papírt, kis híján a mellkasába döfte.

A lány gondolkodás nélkül elvette, és a sápadt fény felé tartotta. Egy pillanatig azt sem tudta pontosan, mit lát – talán egy újságcikket. De a papír tapintásra nem újságnak tűnt. Vagy talán a születéséről készült feljegyzés lehetett? Az igazán rettenetes lenne. Elővette a zsebéből a szemüvegét.

Amikor végül sikerült elolvasnia, kis híján megkönnyebbült nevetésben tört ki. Az összes vád közül, amellyel a kapitány jogosan illethette volna – a sok hazugság, amit előadott, kezdve a saját nevével – éppen azzal vádolja, hogy belekeveredett ebbe? Stevens egy röplapot adott azok közül, amelyek elborították a gyárak falait, és halmokban sorakoztak a templomajtók előtt.

MUNKÁSOK!, olvasta az első sort. Majd alatta: SZERVEZŐDJETEK! SZERVEZŐDJETEK! SZERVEZŐDJETEK!!!

– Jaj, nem! – tiltakozott Minnie. – Még soha életemben nem láttam ezt a röplapot. És ez az egész tényleg nem illik hozzám. – Abban az egyben biztos volt, hogy irtózott azoktól a mondatoktól, amelyekben több felkiáltójel volt, mint a szó.

– Az egész város tele van vele – morogta a kapitány. – Valaki felelős érte. – Feltartotta a hüvelykujját. – Önként jelentkezett, hogy elkészítteti a röplapokat a Munkások Higiénés Bizottsága számára. Ez remek ürügyet szolgáltatott, hogy végiglátogathassa a város összes nyomdáját.

– De…

A kapitány kinyújtotta a mutatóujját is.

– Azt javasolta, hogy be kellene vonni a munkásokat a bizottság munkájába.

– Én csak annyit mondtam, hogy kérdezzük meg a munkásokat, milyen mértékben férnek hozzá a közkutakhoz! Ha ugyanis nem kérdezzük meg, a sok befektetett munkának csak annyi lesz az eredménye, hogy megállapítjuk, a higiénés helyzetük változatlan. Ez azért elég távol áll attól, hogy szervezkedésre szólítsam őket.

Megjelent a harmadik ujj is.

– A nagynénje tagja egy rémes terményszövetkezetnek, és történetesen tudomásom van róla, hogy ön tevékenyen közreműködött annak érdekében, hogy belépjen.

– Ez csak üzleti lépés. Mit számít, hol adjuk el a káposztánkat?

Stevens mindhárom ujjával rábökött.

– Ez az egész beleillik egy sémába. Ön szimpatizál a munkásokkal, és nem az, akinek mondja magát. Valaki segített nekik kinyomtatni ezeket a röplapokat. Bizonyára ostobának hisz, hogy nem tudom megnevezni az illetőt. – A kapitány a röplap aljára mutatott. Egy név szerepelt a végén. Minnie hunyorogva nézte a szemüvege mögül.

Nem név volt. Álnév.

De minimis, olvasta. Minnie nem tanult latinul, de kicsit tudott olaszul, és egész jól beszélt franciául, ezért úgy gondolta, olyasmit jelenthet, hogy „apróság”. Valami csekélység.

– Nem értem – rázta a fejét. – Mi köze ennek hozzám?

– De. Minnie. Mis. – A kapitány lassan, tagoltan ejtette a szótagokat. – Bizonyára a bolondját járatja velem, Miss Minnie.

Mindez olyan rémes logikára vallott, annyira erőltetett magyarázat volt, hogy Minnie kis híján felnevetett. Ám a tréfa következményei nem tűntek mulatságosnak.

– Nincs bizonyítékom – folytatta Stevens –, és tekintettel arra, hogy baráti kapcsolatot ápol a jövendőbelimmel, nem kívánom, hogy nyilvános megaláztatásban legyen része, és államellenes tevékenységgel vádolják.

– Államellenes tevékenység! – visszhangozta a lány hitetlenkedve.

– Tekintse ezt figyelmeztetésnek! Ha nem hagy fel ezzel – lebbentette meg a papírt a lány kezében –, kiderítem az igazságot a származásával kapcsolatban. Bebizonyítom, hogy ön áll az egész mögött. És tönkreteszem.

– De nekem semmi közöm ehhez! – tiltakozott Minnie, teljesen hasztalanul. A kapitány máris elfordult tőle.

Minnie összegyűrte a röplapot. Milyen átkozottul balszerencsés fordulat. Stevens hamis előfeltevéssel élt, de nem számít, hogyan bukkant a nyomokra. Ha követi őket, rájöhet mindenre. Minnie múltjára. Az igazi nevére. És legfőképpen a bűneire – amelyeket rég eltemetett, de mégsem felejtődtek még el.

De minimis.

A bukást és a biztonságot egy hajszál választotta el. Vékony hajszál, de Minnie nem volt hajlandó ezt elveszíteni.

MÁSODIK FEJEZET

– Minnie!

A lány ezúttal nem rezzent össze, amikor meghallotta az udvaron visszhangzó kiáltást. A szíve sem kezdett hevesebben verni. Ehelyett inkább megnyugodott, és valódi mosoly áradt szét az arcán. A hang felé fordult, és kinyújtotta a kezét.

– Lydia! – mondta szívélyesen. – Úgy örülök, hogy látlak.

– Hol voltál? – kérdezte a barátnője. – Már mindenütt kerestelek.

Bárki másnak hazudott volna. De Lydiának nem.

– Elbújtam – felelte. – A könyvtárban a kanapé mögé.

Bárki más félreértette volna ezt a vallomást. Ám Lydia mindenkinél jobban ismerte Minnie-t. Felmordult, és megrázta a fejét. – Ez olyan…

– Nevetséges?

– Tipikus – válaszolta a barátnője. – Azért örülök, hogy megtaláltalak. Itt az idő.

– Idő? Itt az idő mire? – Aznapra Beethovenen kívül nem terveztek semmit.

Ám a barátnője nem mondott semmit. Egyszerűen megragadta Minnie könyökét, és a polgármester fogadószobájához vezette.

Minnie megvetette a lábát.

– Komolyan kérdeztem, Lydia. Miről van szó?

– Tudtam, hogy nem élnéd túl a bemutatkozást a nagyteremben a sok ember előtt – magyarázta mosolyogva Lydia. – Ezért megkértem a papát, hogy nyissa ki a fogadószobát. Itt az ideje, hogy bemutassanak.

– Bemutassanak? – Az udvar szinte üres volt a hátuk mögött. – Mégis kinek kellene engem bemutatni?

A barátnője nekiszegezte az ujját.

– Hallgatnod kellene a pletykákat. Hogy lehet, hogy nem tudod? Még csak huszonnyolc éves, mégis államférfiúként vált híressé, neki tulajdonítják az 1860-as behozatali egyezményt.

Lydia úgy mondta, mintha tudná, mi az – mintha mindenki ismerné az 1860-as behozatali egyezményt. Minnie még sohasem hallott róla, és nem volt meggyőződve, hogy Lydia másként volna ezzel.

A barátnője sóvárogva felsóhajtott.

– És most itt van.

– Értem, de kicsoda ő? – Minnie gyanakodva nézett a barátnőjére. – És mit jelentsen ez a sóhaj? Téged eljegyeztek.

– Igen. És nagyon, de nagyon boldog vagyok.

Ez már túl sok nagyon volt ahhoz, hogy igaz legyen, de Minnie-nek korábban sem sikerült az ügyben hatékonyan érvelnie, ezért nem látta értelmét, hogy újrakezdje.

– De téged nem jegyeztek el – bökte meg Lydia a kezét. – Még nem. És különben is: a valóságnak semmi köze a képzelethez. Kislánykorodban talán nem álmodoztál arról, hogy pompás, vörös selyemruhában haladsz az ünneplő tömegben egy jóképű férfi oldalán?

Minnie valóban el tudta képzelni, ám a képzeletében élő tömeg soha nem volt ünneplő. Üvöltöttek. Dobáltak. A nevét kiáltották, és Minnie-nek csak az estét kellett megvárnia, hogy rémálmaiban újra átélhesse az élményt.

– Nem azt mondom, hogy azonnal állítsd össze az esküvői menüt. Csak merj álmodni! Egy kicsit. – Azzal Lydia szélesre tárta az ajtót.

A teremben csak néhány ember tartózkodott. Charingford az ajtó mellett állt, őket várta. Biccentéssel üdvözölte a lányát. A szoba kicsi volt, de a falakat faburkolat fedte, az ablakokat gyönyörű festett üvegek díszítették, és a kandallón csodálatos faragványok ékeskedtek. Leicester címere díszelgett a távolabbi falon, a súlyos polgármesteri szék az előtérben állt.

Itt gyülekezett a kis társaság – a polgármester, a felesége, Stevens és egy férfi, akit Minnie nem ismert… Ám ebben a pillanatban elakadt a lélegzete.

Ő volt az. Az a szőke hajú, kék szemű férfi, akivel a könyvtárban találkozott. Túl fiatalnak látszott, hogy fontos ember legyen. És ami még ennél is lényegesebb, túl kedvesnek. Ám látva, hogy a polgármester mennyire körbeudvarolja…

– Látod? – suttogta Lydia. – Azt hiszem, róla még te is álmodozhatsz.

Jóképű, kedves és befolyásos. Képzeletének vonzása szinte zsigeri volt, holdfényes fantáziákkal megvilágított ösvényekre vezette.

– Néha – mondta Minnie –, ha hiszünk a lehetetlenben…

Nagyon fiatal volt még, amikor édesapja kellően közkedvelt lett ahhoz, hogy mindenhová meghívják. Bécs. Párizs. Róma. Nem tett sokat ezért az elismerésért, mindössze patinás családnevének, könnyed társalgási stílusának és szinte felülmúlhatatlan sakktehetségének köszönhette. Ő hitt a lehetetlenben, és a lányát is megfertőzte ezzel az őrültséggel.

Nem kell mást tenned, mint hinni benne, magyarázta az ötéves kislánynak. Nincs szükségünk vagyonra. Nincs szükségünk rangra. Nekünk, Lane-eknek bárki másnál erősebb a hitünk, ezért a jó dolgok egyszerűen ránktalálnak.

Ezért Minnie is hinni kezdett. Olyan erősen hitt az apjában, hogy amikor az elmélete darabokra hullott, a lánynak nem maradt egyebe a kiüresedett hiténél.

– Ha hiszel a lehetetlenben – szólt Lydia visszazökkentve Minnie-t a jelenbe –, talán valóra is válhat.

– Ha hiszel a lehetetlenben – jegyezte meg a lány szárazon –, mindent elveszíthetsz.

Nem volt olyan holdfényes ösvény, amely ehhez a férfihoz vezetett volna. Csak egy úriember volt, aki kedvesen beszélt vele. Ennyi. Sem álmok. Sem ábrándképek.

– Mert neked aztán annyi vesztenivalód van – jegyezte meg gúnyosan Lydia.

– Nagyon is van vesztenivalóm. Senki sem mutogat rám az utcán, és sugdolózik a hátam mögött. Nem követ a felbőszült, bosszúszomjas csőcselék. Nem dobálnak kővel.

Ám a különös férfiak mindig kedvesek voltak a számára. Ez a bizonyos férfi pedig szemtelenül jóképű volt – kétség nem fért hozzá, hogy ez okozhatta a csillogást Lydia tekintetében. Az alapján, amit a barátnője mesélt, Minnie arra következtetett, hogy a férfi valószínűleg politikával foglalkozik. Talán parlamenti képviselő? Ahhoz túl fiatal volt.

– Túl komoly vagy – húzta el a száját Lydia. – Igen, igazad van. Leköpködhetnek és szidalmazhatnak, mint egy szörnyeteget. És az is lehet, hogy sárkányok falnak fel. Gondolkozz észszerűen! Ilyesmi a legkevésbé sem valószínű. Tekintve, hogy magadtól nem tudod elképzelni, majd én elintézem helyetted. A következő percben a fickó megfordul, és rád néz…

Ám a képzeletet nem is kellett segítségül hívni, mert bárki volt is az illető, ebben a pillanatban valóban megfordult. Ránézett Lydiára, aki megborzongott az izgalomtól. A lány pukedlizett. A férfi tekintete megállapodott Minnie-n.

A pillantása azt sugallta: Hát itt van! Vagy valami hasonlót. Minnie beleborzongott a felismerésbe. Nem csak arról volt szó, hogy meglátta az arcát és ismerősnek találta. Olyan érzés volt, mintha ismernék egymást, mintha ismeretségük mélyebb volna annál a néhány percnél, amelyet együtt töltöttek egy kanapé mögött.

A férfi tekintete jobbra kalandozott, és megállapodott Lydia apján, aki mellettük állt. Előrelépett, otthagyta a körülötte fontoskodó társaságot.

– Charingford úr, ha nem tévedek? – kérdezte.

Ahogy közeledett, újra a lány szemébe nézett, és az arcán tétova mosoly látszott – olyan mosoly, amely felidézett egy rég elfelejtett emléket.

Ha Charingford lelkesedése csalóka is lett volna, ettől a mosolytól Minnie minden kétsége elszállt. Ez a férfi valóban befolyásos ember volt. Eltartott néhány pillanatig, amíg a lány felismerte ezt a különös arckifejezést – ezt a bizonytalan mosolyt és a fájdalomtól mély tekintetet.

Willy Jenkins arcán látta ugyanezt nyolc évvel azelőtt. Willy Jenkins nagyobb volt minden vele egykorú fiúnál, túlságosan is termetes. Tizenöt éves korához képes száznyolcvan centiméterre nőtt, és csaknem nyolcvanöt kilogrammot nyomott. És termetéhez megfelelő erő is párosult. Minnie egyszer látta, ahogy egy-egy kézzel felemeli a két öccsét.

Willy Jenkins nagy volt és erős, a többi fiú halálra rémült volna tőle, ha nincs ez a mosolya.

Charingford alázatosan fejet hajtott, olyan mélyen, hogy kis híján orra bukott. Alig tudta kibökni a szavakat: – Bemutathatnám…

Charingford még csak feltételezni sem merte, hogy ez a férfi hozzájárul a bemutatáshoz – nyilvánvalóan azon a véleményen volt, az is tökéletes modorra vallana, ha nemet mond.

– Természetesen – felelte a férfi. Ismét Minnie szemébe nézett; mire a lány gyorsan elkapta a tekintetét. – Ismeretségi köröm soha nem lehet olyan széles, hogy újabb fiatal hölgyek ne férjenek bele. – Majd ismét az a bocsánatkérő mosoly, Willy mosolya. Willy akkor mosolygott így, amikor megnyert egy szkanderezést – márpedig abban mindig nyert. A mosolya azt sugallta: sajnálom, hogy nagyobb és erősebb vagyok nálad. Mindig nyerni fogok, de mindent elkövetek, hogy ezzel ne sértselek meg. Olyan férfi mosolya volt, aki tisztában van az erejével, és kissé kínosnak találja.

– Milyen figyelmes – állapította meg Charingford. – Ő a lányom, Miss Lydia Charingford és a barátnője, Miss Wilhelmina Pursling.

A szőke férfi finoman meghajtotta a fejét Lydia kézfeje fölött, majd Minnie kezéért nyúlt.

– Ifjú hölgyek! – folytatta Charingford. – Hadd mutassam be Robert Alan Graydon Blaisdellt.

A férfi tekintete – a kék írisz Minnie-t egy téli tóra emlékeztette – összetalálkozott a lányéval. A szája sarka felfelé görbült, mosolya bánatosabb lett. Ujjai megérintették a lányt, és a keze még a kesztyűn át is melegséget árasztott. Minden józan ellenérv dacára Minnie válaszolt. Mosolya felderült, hogy válaszoljon a férfinak. A képzeletében – ha csak egyetlen, röpke pillanatra is – mégis megjelent néhány holdfényes ösvény. És ez az ezüstös ragyogás varázslatos módon megvilágította élete minden sivár kis szegletét.

Charingford nyelt egy nagyot, a hang még ilyen távolságból is jól hallatszott.

– Őkegyelmessége Clermont hercege.

Minnie kis híján elkapta a kezét. Egy herceg? Egy átkozott herceg talált rá a kanapé mögött? Nem, ez lehetetlen.

Charingford bemutatta a herceg mellett ácsorgó férfit is: – És ő… az üzlettársa…

– A barátom – szakította félbe a herceg.

– Igen – nyelt újra Charingford. – Természetesen. A barátja, Oliver Marshall.

– Miss Charingford! Miss Pursling! – mondta a herceg, és Minnie válla fölött biccentett Lydiának. – Kivételes örömömre szolgál, hogy megismerhetem önöket.

Minnie finoman megérintette a fejét. – Őkegyelmessége! – motyogta.

Az este összeesküdött ellene. Legjobb barátnőjének vőlegénye azt hiszi, hogy belekeveredett valami lázításba, és Clermont átkozott hercegének egyetlen szavába kerül, hogy tönkretegye. Ennyit az áruló képzelőerejéről. Ennyit a holdfényes ösvényekről. Ennyit a romantikus ábrándról. Az álmok megfakultak, és amikor végleg a semmibe vesztek, minden eddiginél ridegebb valóságot hagytak maguk után.

Mielőtt Minnie távozott volna, őkegyelmessége ismét a szemébe nézett. Arcán újra megjelent az a szégyenlős mosoly. Ezúttal Minnie már értette, mit jelent.

A lány egy senki volt. Neki megvolt mindene. És bármilyen keveset is számított ez, a férfi kellemetlennek érezte a saját erejét.

A hintó zötykölődött, nem lágyan ringatózott. Minnie arra gondolt, ha a rugók újak lennének, talán a nagynénje birtokára vezető út minden egyes bukkanója nem okozna döccenést. Ám a tőkéjük elapadóban volt, és a javítás egy vagyonba került, amelyet a nagynénje aligha engedhetett meg magának.

Caroline nénikéje a szemközti ülésen himbálózott, a botja a térdén hevert. Mellette ült Elizabeth, kevésbé görnyedten, de sokkal szürkébben. Akkor sem nézhettek volna ki különbözőbben, ha a tömegből emelték volna ki őket. Caro magas volt és kerekded, Eliza pedig alacsony és szögletes. Caro haja feketén fénylett, csak néhány ősz hajszál tarkította, míg Eliza egykor szőke hajzuhataga teljesen megőszült.

Az ő korukban ilyen kései órán már otthon kellett volna pihenniük a tűz mellett a hűvös novemberi estén, nem zeneestre utazgatni. De elkísérték az unokahúgukat, és most mindkettejük arcán bősz elégedetlenség látszott.

Az éjszaka sötétjében, amely elrejtette őket a hintót hajtó férfi tekintete elől, megfogták egymás kezét, hogy vigaszt találjanak.

És Minnie, mint mindig, ezúttal is kénytelen volt tovább rontani a helyzeten.

– Caro néni! Eliza néni! – A hangja csöndes volt a bársonyos estében, szinte elnyomta a kerekek zakatolása. – Valamit el kell mondanom Stevens kapitányról.

A két nő összenézett.

– Tudjuk – mondta Caro néni. – Éppen azon tűnődtünk, hogy megemlítsük-e neked.

– A múltam után nyomoz.

A két nő ismét hosszan egymás szemébe nézett. Végül Caro volt az, aki megszólalt: – Ez kétségtelenül hátráltató tényező, de átéltünk már ennél súlyosabb csapásokat is.

Minnie megrázta a fejét.

– Tudja. Vagy tudni fogja. Hamarosan. Fogalmam sincs, mit tegyek.

Eliza előrehajolt, és megveregette a lány térdét.

– Pánikba estél – mondta lágyan. – Soha ne ess pánikba; elárulja másoknak, hogy valami nincs rendjén. Ne felejtsd el, az igazság túl valószerűtlen ahhoz, hogy rájöjjenek. Ilyesmire még csak gondolni sem lehet.

Minnie vett egy mély lélegzetet, aztán még egyet.

– De…

– Ahhoz, hogy felfedje az igazságot – folytatta Eliza –, fel kellene tennie a megfelelő kérdéseket. És bízz bennem, drágaságom! Senki, soha senki nem fogja megkérdezni, vajon miért mutatott be az apád mindenkinek fiúként életed első tizenkét esztendejében.

– Mégis, ha csak megsejti…

– Elég! Minnie! Lélegezz mélyeket! Azzal, hogy kiborulsz, nem érünk el semmit.

Könnyű volt mondani. Amikor Minnie lehunyta a szemét, szinte érezte, ahogy a tömeg összezárul körülötte, nyers kiáltások, dühtől eltorzult arcok…

– Ez nem jelent semmit – mondta Eliza, miközben esetlenül feltápászkodott az ülésről, hogy átülhessen a lány mellé. Minnie vállára tette a kezét. – Igazán semmiség. Semmiség. – Minden ismétlésre végigsimított Minnie haján. Minden suttogás nagyobb nyugalmat hozott, míg Minnie végül úrrá lett a szorongató pánikon. Az emléket visszazárta a múltba, ahová tartozott, és ott tartotta, amíg a szédülése alábbhagyott, és légzése vissza nem tért a szokásos ritmusához.

– Így már jobb – nyugtázta Eliza. – Majd megoldjuk. Stevens velem is beszélt. Úgy hiszi, nekünk is hazudsz. Igazság szerint arra utalt, hogy talán nem az vagy, akinek mondod magad, és kihasználod a kedvességünket.

– Ó, egek! – Minnie a tenyerébe temette az arcát.

– Nem, nem – szólalt meg Caro. – Ezzel a történettel könnyen megbirkózunk, mert olyan nyilvánvalóan hamis. Még csak hazudnunk sem kell. Azt mondtam, ott voltam, amikor születtél, a halálos ágyánál megfogadtam édesanyádnak, hogy gondoskodom rólad, és nem igazán értékelem, hogy olyan dologba üti az orrát, ami egyáltalán nem rá tartozik. Amikor közöltem, hogy semmiképpen sem lehetsz valami kakukktojás, amit elrejtettek a fészkünkbe, hitt nekem. – Caro határozottan bólintott. – Tudja, hogy az unokahúgom vagy, efelől semmi kétség. Sejti, hogy valami nincs rendjén, de sikerült alaposan elbizonytalanítanom. Nem lesz semmi baj.

– De ez nem igaz – jegyezte meg Minnie, levegő után kapkodva. – Nem vagyok az unokahúgod. Én…

Caro kinyújtotta a botját, és finoman megkocogtatta a lány lábát.

– Ne mondj ilyeneket! Tudod, hogy mit beszéltünk meg.

Pontosan tudta. Amióta az eszét tudta, mindkettejüket nagynénjének szólította, pedig valójában csak Elizához fűzték rokoni szálak. Csaknem ötven évvel azelőtt a két nő együtt fejezte be az iskolát. És ezzel együtt bevezették őket a londoni társasági életbe. És miután néhány szezon elteltével sem találtak olyan férfit, akibe beleszerettek volna, visszautasították, hogy pusztán a szokás kedvéért férjhez menjenek. Inkább visszavonultak Caro Leicester melletti kis birtokára, és életük hátralévő részét vénlányként, de barátságban töltötték. Olyan közel álltak egymáshoz, mintha csak testvérek lettek volna. Minnie sejtése szerint még annál is közelebb.

– Ne aggódj! – mondta Eliza. – Megígértem anyádnak. Mindketten megígértük. – Megremegett a hangja. – Egyszer már, legnagyobb szégyenemre, cserbenhagytam. Többet nem fogom megtenni.

Minnie megérintette a heget az arcán. Gyermekkorában azt hitte, sérthetetlen. Lehet, hogy mások meginognak és elbuknak, de ez vele nem fordulhat elő. Ám elbizakodottságának mértéke csak azzal volt mérhető, amekkorát aztán zuhannia kellett. Még mindig emlékezett arra, ahogy fekszik a sötétségben, és nem tudja, használhatja-e még valaha a szemét. Ekkor jöttek érte a nénikéi.

– Ha eljössz velünk – mondta Caro –, kapsz egy esélyt.

Nem csillogó és fényűző életet ajánlottak, amelyről a legtöbb lány ábrándozik. Tudta, ha velük tart, mértékletesen kell élnie. Új névvel. Ha a gyermekkora véget ér, találkozhat helybéli férfiakkal a városban. Férjhez mehet, és gyerekeket szülhet. Sem hírnév, sem dicsőség. Egyetlen ígérettel szolgálhattak: olyan jövővel, amelyben nem fenyeget a felbőszült tömeg.

A nénikéi sok mindent feláldoztak, hogy felkínálhassák neki ezt a kis esélyt. Minden pennyt félretettek, hogy tisztességes ruhatára lehessen, ha elég idős lesz ahhoz, hogy bevezessék a társaságba. Soha nem panaszkodtak, bár Minnie pontosan tudta, miért nem tesznek cukrot a teájukba. Tudta, hogy – sajnálatos módon – miért nem hosszabbítják meg a könyvtári kölcsönzőjegyüket. Minnie kedvéért lemondtak minden kényelemről.

És ő nem részesült abban a kegyben, hogy legalább akarja, amiért a nénikéi olyan nagylelkűen megküzdöttek.

– Talán – vetette fel –, ha elmondanánk Stevens kapitánynak az igazat…

A nénikéi döbbenten meredtek rá.

– Minnie – mondta lassan Eliza. – Drágaságom. Ennyi idő után? Tudod, hogy ilyet semmiképpen sem tehetsz.

Caro ott folytatta, ahol Eliza abbahagyta.

– A szabályokkal, amelyeket lefektettünk számodra, nem kívántunk korlátozni. Vagy büntetni. Csak azért tettük, mert szeretünk. Mert azt akarjuk, hogy legyen jövőd. Walter Gardley talán nem kedves hozzád? Mert, ha sikerülne gyorsan feleségül menni hozzá… az jó lenne.

– Igen – bólogatott Eliza. – Az nagyon jó ötlet. Stevens vad képzelgései egy csapásra megszelídülnének, ha feleségül mennél a szeszfőzdés fiához. Hiszen a munkások felbujtásával a saját megélhetésedet tennéd kockára. A házassággal nemcsak a jövődet, de a személyazonosságodat is biztonságban tudhatnád.

Nem hangzott el olyasmi, amivel Minnie ne lett volna tisztában.

Tudta, hogy már ez is képtelen szerencse lenne. Egy lánynak, akinek nincs hozománya, és középszerű a külseje, bármelyik férfi jó fogás. Még akkor is, ha csak azért akarja elvenni, mert úgy gondolja, némán tűri majd a faragatlan viselkedését. Mégis, a leghalványabb lelkesedést sem sikerült kicsikarnia magából erre a gondolatra.

– Hallottam, amikor rólam beszélt – bökte ki végül. – Azt mondta, egy egér vagyok. Hogy békésen ücsörgök, amíg ő a szeretőjéhez jár.

A nénikéi egymásra néztek.

– Nem kell hozzámenned – szólalt meg végül Eliza. – Természetesen nem kell, ha boldogtalanná tesz. Ám mielőtt visszautasítanád, kérlek, mérlegeld, milyen lehetőségek állnak a rendelkezésedre. Esetleg várj még. – Ám olyan kétértelműen ráncolta a homlokát, hogy nyilvánvaló volt, elég valószínűtlennek tartja, hogy Minnie korában újabb és kedvezőbb ajánlat érkezzen. – Ha a leghalványabb esély is van arra, hogy Stevens rájön az igazságra… – Nem fejezte be a mondatot.

Nem kellett befejeznie. Ha az igazság kiderül, senki nem kéri meg a lány kezét.

Minnie nem hazudott Clermont hercegének. Valóban Gardley volt a legjobb, akiben reménykedhetett – egy férfi, aki csak annyit tudott róla, hogy elcsendesedik a társaságban. Egy férfi, aki azt szerette, hogy csöndes. Nem vesződött azzal, hogy bármit megtudjon róla: a kedvenc színét vagy a kedvenc ételét. Ám talán biztonságosabb is volt hozzámenni olyasvalakihez, aki semmit sem tud róla.

Miss Wilhelmina Pursling szánalmasan hálás lehetett Gardley-nak, amiért megkérte a kezét. Minerva Lane azonban…

– Azt sem tudja, ki vagyok – mondta. – Kis rágcsálónak nevezett. Minerva Lane soha nem volt rágcsáló.

– Ne mondd ki ezt a nevet! – korholta Caro. – Nem beszélünk az igazságról.

Maradj csöndben! Ne ess pánikba! Ne mondd el senkinek az igazat! Tizenkét éve élt a nénikéi szabályai szerint, és mi végre? Hogy egyszer talán olyan szerencséje lesz, hogy végleg megfeledkeznek róla.

Minerva Lane emléke – az, hogy ki volt, és mit tett – olyan volt, mint a hamuban parázsló széndarab. Izzott, bár a tüzet már eloltották. Időnként a forróság feltámadt benne, és úgy érezte, menten sípolni kezd, mint egy teáskanna. Olyankor porrá akarta égetni megtépázott személyisége egérszürke foszlányait.

Ez az ádáz lázadás támadt fel benne most is.

A lelkében háborgó Minerva – akit nem sikerült megzaboláznia – kísértő szavakat suttogott a fülébe. Nem kell csöndben maradnod! Szükséged van egy stratégiára.

Szó sem lehetett stratégiáról. A nénikéi valóban tiltakoznának, ha tudnák, hogy ilyesmin töri a fejét. Évek óta nem engedett meg magának ilyen kilengést.

Stevens azt hiszi, te írtad a pamfleteket. Te viszont tudod, hogy ez nem igaz. Akkor találd meg, ki volt az!

Ostoba. Bolond. Idióta. Ez lehetetlen.

Ám hiába próbálta lebeszélni magát; az alattomos gondolat nem hagyta nyugodni. Hogyan jöhetne rá, ki tette? Hiszen bárki lehetett.

Nem, ez nem igaz. Tudod, hogy nem Stevens kapitány volt az. Nem a nénikéid. És nem te. Ha kihúzná a listáról azokat, akik nem tehették, csak a bűnös maradna. Kizárásos alapon…

Nem, te bolond! Több száz ember lehet ártatlan. Ezrek.

Ám feladta magának a leckét, és ezután már képtelen volt lecsillapítani a gondolatait. Ott voltak azok a nagybetűk és a felkiáltójelek. És a bekezdések, amelyek jellemzik a gyártulajdonosokat és gyermekeiket. Volt benne valami különös.

És akkor valamilyen okból egészen más dolog jutott eszébe. Minnie tudta, miért rejtőzött a kanapé mögé. El akarta kerülni a tömeget és Gardley leánykérését.

De mégis mi az ördögnek bujkált ott Clermont hercege?

SZERVEZŐDJETEK, SZERVEZŐDJETEK, SZERVEZŐDJETEK!!!!

És milyen különös volt a mosolya – ez a barátságos, ám kissé kínos mosoly. Mégis mikor tanult meg egy herceg elnézést kérni azért, ami volt?

Volt ebben valami határozottan különös. Valami…

A felismerés olyan vakító erővel tört rá, hogy a hintó kis híján homályba veszett a felvillanó fényben.

Többek között az ilyen pillanatokért érte meg Minerva Lane-nek lenni. Néha úgy érezte, mintha a szavak vékony cérnaszálak lennének, amelyek képtelenek összefűzni súlyos és szövevényes gondolatait. A fejében élő táj újrarendeződött, majd olyan bizonyossággá állt össze, amelyet képtelen lett volna megmagyarázni.

Ezért, bár tisztában volt vele, hogy nem szabad – ahogy azzal is, milyen veszélyes stratégiákat kitalánia –, Minnie tudta, mit kell tennie. A terv elemi erővel hullott az ölébe.

A rágcsálószerű Miss Pursling képtelen lett volna kitalálni ehhez foghatót. Ám Minerva Lane – ő tudta, mit tegyen.

És, hála istennek, nem szándékozott nyomban feleségül menni Walter Gardley-hez.

Talán egy napon majd mégis megteszi. Ám ha sikerülne elaltatnia Stevens gyanakvását, talán az esküvőt még hónapokig elodázhatja. És talán – csak talán – azalatt adódik valami kedvezőbb lehetőség.

HARMADIK FEJEZET

Már-már igazságtalan, gondolta Minnie, amikor Clermont hercege belépett a nagyszalonba, hogy ez a fickó ilyen jóképű. Az ablakokon beáramló reggeli napsugár megcsillant világosszőke haján, amely talán túl hosszú is lett volna, ha nem rövidítenek rajta a hullámok. Megállt a küszöbön, és miközben Minnie-t nézte, beletúrt a hajába, amitől a frizurája még kuszább lett. Ám hiába kölcsönzött zabolázatlan haja némi lágyságot a megjelenésének, a szeme felülírta azt. Éles és hideg volt, áthatóan kék, mint egy hűs patak. Ez a szempár állapodott meg Minnie-n, és ott maradt néhány pillanatig, mielőtt a mellette álló Lydiára szegeződött volna.

Lydia csak kuncogott, amikor meghallotta, hogy a barátnője fel kívánja keresni Clermont hercegét, és a szeme sem rebbent, amikor Minnie elmagyarázta, hogy négyszemközt kell vele beszélnie.

Csak Minnie érezte úgy, mintha a herceg pillantása áthasítaná a szövetet, amellyel a külvilág elől beburkolta magát. Egyszerűen csak úgy nézett, mint aki mindent tud.

Ám mégsem tudhatott semmit, mert amikor ránézett Minnie-re, elmosolyodott, mintha remekül szórakozna. A szája alig görbült felfelé, de szeme megváltozott – a jeges víz sápadt kékségéből a nyári ég árnyalatává élénkült.

Volt benne valami kisfiús: a félénkség a szemében, a karcsú alakja. Vagy ahogy hirtelen elkapta a tekintetét Minnie-ről, majd ismét visszapillantott.

Ha Minnie nem hallotta volna előző este Packerly parlamenti képviselőt, aki a fiatal herceg parlamenti erőfeszítéseit méltatta, azt feltételezte volna, hogy ez a fickó csaló. Fiatal, jóképű és szerény? Túl szép, hogy igaz legyen. Az igazi hercegek pocakosak, öregek és követelőzők.

– Miss Pursling! – köszöntötte. – Micsoda kellemes meglepetés!

Meglepetés? Kétségtelen. Ám a kellemest biztosan visszavonja, ha végeznek.

– Őkegyelmessége – mondta Minnie.

Egy pillanatra megfogta a lány kezét – a kesztyűjéből ezúttal is melegség áradt –, és fejet hajtott.

– Miss Charingford! – Clermont herceg felemelte Lydia kezét, és meghajtotta a fejét, mintha a legnemesebb hölggyel állna szemben. Eközben Lydia a barátnőjére pillantott, és összeszorította az ajkát, nehogy kuncogni kezdjen.

– Mi szél hozta ide önöket? – kérdezte a herceg.

Lydia lopva Minnie-re pillantott, várta, hogy felfedje jövetelük okát.

– Ha bárki kérdezné – mondta Minnie –, azért jöttünk, hogy adományt kérjünk a Munkások Higiénés Bizottsága számára. – Visszatartotta a lélegzetét, és azon tűnődött, milyen ravasz lehet az ellenfele.

A herceg néhány pillanatig mérlegelte a hallottakat.

– Örömömre szolgálna, ha támogatásommal hozzájárulhatnék a bizottság munkájához. Megteszem a szükséges lépéseket, ha meghagyják a részleteket. Ami pedig a többit illeti… Ha a tegnapi estéről van szó, megnyugodhat, nem vagyok szószátyár.

Elég ravasz.

Lydia felvonta a szemöldökét, amikor rájött, hogy a barátnője ezek szerint már korábban is találkozott a herceggel. Minnie megrázta a fejét.

– Nem, őkegyelmessége. Valami másról kell beszélnem önnel. Attól tartok, bár Miss Charingford a kísérőm, amit mondani szeretnék, nem az ő fülének való.

– Igaz – helyeselt vidáman Lydia. – Fogalmam sincs, mi ez az egész.

– Értem. – A herceg mosolya éber hűvösségbe fakult. Kétségtelenül valami szenvedélyes és botrányos dolgot képzelt el – cselt, amellyel ki akarnak belőle csikarni egy lánykérést. Elvégre jóképű herceg volt, tekintélyes vagyonnal; nagy valószínűséggel gyakran próbálkoztak nála hasonló cselszövéssel. Mégsem dobta ki Minnie-t. Csak megvakarta az állát, és körülnézett a szobában.

– Nos, ha a beszélgetést halkan is el tudjuk intézni, Miss Charingford talán helyet foglalhatna itt – mutatott az ajtó mellett álló székre. – Nyitva hagyjuk az ajtót, és elhelyezkedhetünk az ablak előtt. Így a barátnője az illendőség kedvéért mindent láthat, de nem hall semmit.

Kihúzta a széket Lydiának. Eljátszotta a tökéletes úriembert, modora olyan természetesnek hatott, hogy Minnie már kételkedni kezdett a saját megérzéseiben. A herceg megrázott egy csengőt, majd amikor egy szolgáló bedugta a fejét az ajtón, annyit mondott: – Teát, két tálcán!

Miközben várakoztak, egyik tenyerét finoman Minnie hátához érintette, és az ablakhoz tessékelte a lányt. Apró érintés volt, Minnie mégis az ereiben is érezte.

Az egész olyan igazságtalannak tűnt, hogy a lány sikítani tudott volna. A herceg gazdag volt, jóképű, és egyetlen érintésével megdobogtatta a szívét. Azért jött, hogy megzsarolja ezt a férfit, nem pedig azért, hogy flörtöljön vele. Az ablakon át rálátott a térre.

Leicesterben sokkal kevesebb tér volt, mint Londonban. És ezt nem is gondozták megfelelően. Egyetlen fa állt rajta, a fű rég kipusztult, átadta helyét a szürke murvának. Mégis, Leicesternek ezen a környékén legalább voltak terek.

A legsikeresebb kereskedők a London úton túl, Storeygate-ben építették fel otthonaikat. A nemesek hatalmas földeket birtokoltak a város körüli területeken. Mindenki, akinek jelentősebb vagyona vagy rangja volt, a városon kívül lakott.

Nem így a herceg. Minnie megérintette a zsebében lapuló papírt, és ezt is hozzáadta a férfi furcsaságaihoz. Ha hercegek érkeztek a környékre, általában Quornban vagy Melton-Mowbray-ben szálltak meg rókavadászatra. Ő azonban olyan rezidenciát választott, amely mindössze néhány sarokra volt a gyáraktól.

– Miben lehetek a segítségére? – kérdezte.

A fickó hazudott. Nem lehetett másként. Minnie csak azt nem tudta, miért. A kisasztalon sakktábla állt. Minnie igyekezett másfelé nézni, próbált ellenállni a vonzódásnak. De…

A fehér fog nyerni. Hat lépés kellett a matthoz, talán csak három. Minnie látta a játszma végét, a bástya és a futó bekerítő műveletbe kezd, a három fehér gyalog alkotta vonal kettéosztja a táblát.

– Szokott sakkozni? – kérdezte a herceget.

– Nem – legyintett a férfi. – Mindig veszítek. Rémes vagyok benne. De a… hogy úgy mondjam, az egyik emberem szokott sakkozni az édesapjával. Itt tartja a táblát. Csak nem kíván kihívni? – kérdezte mosolyogva.

Minnie megrázta a fejét.

– Nem. Csak kíváncsi voltam.

A szobalányok megérkeztek a teával. Minnie megvárta, amíg elmennek. Aztán a szoknyája zsebébe nyúlt, és elővette a röplapot, amelyet Stevens mutatott. Az éjszakai eső következményeként a széle hullámos lett és megsárgult, de Minnie a herceg felé nyújtotta.

A férfi nem mozdult. Kíváncsian a papírlapra pillantott – éppen elég hosszan, hogy elolvashassa a nagy betűs címet, amely elfoglalta az oldal negyedét –, majd visszanézett a lányra.

– Úgy festek, mint aki érdeklődik a szélsőséges röplapok iránt?

– Nem, őkegyelmessége. – Minnie elcsodálkozott a saját szemtelenségén. – Nem érdeklődik a szélsőséges röplapok iránt. Ön írja őket.

A herceg a papírra nézett, majd lassan Minnie-re emelte a tekintetét, és felvonta a szemöldökét. Minnie elkapta a fejét, a gyomra összeszorult az átható tekintettől. A herceg végül felvett egy zsemlét, és kettétörte. Még gőzölgött, de a forróság láthatóan nem bántotta a kezét.

Válaszolnia sem kellett. Minnie vádja nevetséges képtelenségnek hangzott. Leült a kényelmes székébe, olyan bútorok közé, amelyet naponta fényesítettek a szolgák, akiknek nem volt egyéb dolguk, minthogy azonnal eltüntessenek minden egyes porszemet. Clermont hercege kibérelt egy házat, és felbérelt tizenkét szolgálót a két hónapos tartózkodása idejére. Számtalan birtoka volt Angliában, és akkora vagyona, amelyről a pletykalapok csak óvatosan mertek írni. Egy ilyen embernek semmi oka nem lehetett szélsőséges politikai pamfleteket kiadni.

Ám Minnie pontosan tudta, hogy Clermont hercege korántsem az, akinek látszik.

És mindezt alátámasztandó, a herceg beleharapott a zsemlébe, és intett Minnie-nek, hogy kövesse a példáját.

Ám erre semmi esély nem volt. A lány gyomra már akkor összeszorult, amikor eljátszadozott a gondolattal, hogy megkóstolja a teát. És amikor már azt hitte, a herceg egyszerűen feledésre kárhoztatja a vádját azzal, hogy válaszra sem méltatja, a férfi kinyújtotta a kezét, és elvette a röplapot.

– Munkások – olvasta. – Szerveződjetek, szerveződjetek, szerveződjetek, majd több felkiáltójel – mondta megvető hangon. – Először is, gyűlölöm a felkiáltójelet. Mégis honnan veszi, hogy bármi közöm lehetne ehhez?

Minnie nem szolgálhatott valódi bizonyítékkal, pusztán érezte, mégis biztos volt benne. Szörnyű lett volna, ha téved. Ekkor ugyanis kínos helyzetbe hozta volna magát egy férfi előtt, akit soha többé nem lát majd. Összefonta az ujjait az ölében, és várt. Ha a herceg kellemetlen helyzetbe hozhatta a hallgatásával, ő is megteheti ugyanezt.

És valóban a férfi szólalt meg először: – Talán azért gyanúsít, mert nemrég érkeztem a városba, és egyik barátját sem szeretné megvádolni?

Minnie csukva tartotta a száját.

– Vagy született demagógnak nézek ki? – A hangjába halvány irónia vegyült. Sok mindennek látszott és hangzott, de a tömegek kegyeltjének semmiképpen. Beszéde sima és gördülékeny volt, ékes angolsággal nyújtotta a szótagokat. Száján halovány mosoly látszott, enyhén lekezelő gesztus, amely azt sugallta, csak tréfálkozik a lánnyal.

– Vagy talán hallott egy-két történetet a szélsőséges hajlamaimról?

Természetesen nem léteztek ilyen történetek. Egy makulátlan államférfiú hírnevével büszkélkedhetett, aki egyszerre fondorlatos és jószívű.

– Miért van itt? – kérdezte Minnie. – Hallottam, mit mondanak, de egy magafajta férfi, aki azon gondolkodik, hogy befektetne a leicesteri iparba, inkább üzletembert küldene ahelyett, hogy személyesen ideutazik, és lenyűgöz mindenkit.