Szalay Károly

Halogatom a halálomat

(Memoár-regény)

Álmomban két macska voltam s

játszottam egymással.

Karinthy Frigyes

Két pofozás közt azt kérdezte apámtól az ÁVH-s verőtiszt: mondja, Szalay! Maga nem kellett sem a náciknak, sem nekünk. Gondolt már arra, hogy magában van a hiba?

A Pacsu ház

Gyermekkorom mindmáig őrzött első emlékképe a halál. Vagyis tudatos életem halálélményben fogant. 1932. május 22. táján történhetett ez az esemény, harmadik életévem betöltése után két-három héttel. Keresztapám, nagyanyám bátyja, ügyvéd, bankár, földbirtokos, Kecskemét város Törvényhatósági Bizottságának örökös tagja satöbbi, feküdt kiterítve a fekete ravatalon. Négy kandeláber levegőt nyaldosó kék-sárga lángnyelve között ünnepélyesen, mozdulatlanul. Hófehér arc, hófehér ing. Fekete nyakkendő. Hófehér keze összekulcsolva, s ortodox keresztet markolva.

Nagy, rücskös, vörös orra kifehéredett. Haja hófehér, bajusza és a szakálla is hozzáfehéredett a bőréhez. Talán meglepő, hogy tudom: halála után még hajnalban apám lesimította a szemét, kötötte föl az állát. S mivel ott aludtam, fölébresztett. A halottat is megmutatta. „A halál az élet elidegeníthetetlen, szerves része” – apám szerint, ezért sohasem titkolt előttem semmit, ami a halállal volt kapcsolatos.

A beszenteléskor a Pacsu házban, a gyászolók jelenlétében keresztanyám a karjára vett, és a halott feje fölé állt velem, szemben a fekete ruhás sereg.

Azt már a gyászjelentésből tudom, hogy a „megboldogult drága porrészeit május hó 24-én, vasárnap délután fél 6 órakor fogjuk a görög templom előtti térről, a görögkeleti egyház gyászszertartása szerint a görög temetőben lévő családi sírboltban örök nyugalomra helyezni.” „A partecédulát” máig is őrzöm. Most utólag ízlelgetem a szót: „porrészeit.”

Keresztapám temetése városi esemény volt. Az ortodox templom előtti térről indult a gyászmenet a Kápolna utcán át a görög temetőbe, ahol a családi kriptában helyezték örök nyugovóra. Ami örök nyugalom azonban csak a hatvanas-hetvenes évekig tartott, mert a város fölszámolta a görög és a református temetőt is.

Családom – apai, vagyis görög – ágának a története homályba vész. Ennek az oka „prózai”. A második világháború alatt az egyházi levéltári anyagot biztonság okáért egy magányos tanyára menekítették, és pont ezt a tanyát találta el egy gyújtóbomba.

Annyi azért ismeretes, hogy az 1600-as évek közepétől egyre gyakrabban látogatták görög kereskedők a török által megszállt és a független királyi Magyarországot is. Ez az utazgatás 1650 és 1850 között „11-12 millió embert mozgatott meg”, vagyis a karavánokba tömörült vándorkereskedelem. Zárójelben jegyzem meg, hogy ez a kereskedőforma életveszéllyel járt még a 18. században is. A magyar „kalóz” szó ismeretlen szóalakzat az európai nyelvekben. Egyedül a magyarban vált használatossá a pirát változatai helyett. Mert megszokott eljárás volt, hogy a törökországi, majd a balkáni „kalauzok” vezették a kereskedő karavánokat – az ismeretlenbe, ahol aztán kifosztották, sőt lemészárolták a rájuk bízott utasokat. Az úttalan utakra csábítás jóval később, May Károly regényeiben is előfordul, mint kedvenc rablóeljárás a tévutakra vezető földbevert cöveksorokkal.

Ez volt az oka annak, hogy kezdetben csak férfiak utaztak, üzleteltek, a családokat otthon hagyták. Fölfegyverkezve, bérelt fegyveres őrök kíséretében görögök vándorkereskedtek a Balkánról, a Közel-Keletről a megszállt Alföldön és a Felvidéken át, egészen Lengyelországig. Az apám családja is ezen az útvonalon jött Magyarországra, s mivel Kecskemét volt a görög kereskedők központja, innét ágaztak szét magyar városokba a vándorkufárok. Őseim is itt telepedtek le. Mégpedig vagy Kozaniból vagy Sziatisztából. Őrületes veszteség számomra, hogy éppen azok a levelek égtek el, amelyekben az itt letelepültek – már szabad országból – tartották a kapcsolatot a megszállt Görögországban hagyott rokonaikkal.

Keresztapám, Pacsu Mihály és nagyanyám eredeti családneve latin betűkre átírva: „Patzioy” a birtokomban lévő okiratmásolat szerint. A magyar hatóságoknak már az 1600-as években gondot okozott a görög kereskedők neve, mert átírásváltozataikon sem tudtak eligazodni. Az én őseim is Patziu, Patzios, Patsu, Pácsos szóalakban szerepelnek. Végül is a szlávos „Pacsu” ragadt rágjuk, mert ez volt a legérthetőbb a magyar hatóságoknak.

1708. május 12-én alakult meg a Kecskeméti görög kompánia, vagyis érdekvédelmi szervezet. E társulás görög nyelvű alapító oklevelében családom neve már Pi, alfa, tau, zéta, omikron leírásban, vagyis „patzo” alakban szerepel.

A 19. században már tevékenykedtek a város hivatalos életében. Pacsu Leonidas városi főjegyző volt, a már említett keresztapám pedig ügyvédként és bankelnökként tartatott számon. A kecskeméti görög templom építésének a gondnoka Pap Apostol[1] mellett Triandafil ősöm volt. 1824-től a drámaíró Katona József volt a jogi képviselője, akinek egy-egy munkájáért fizetett is, mit tudom én, 70-80 krajcárokat. Amiről a szép emlékű Orosz László, kiváló Katona-kutató jóvoltából szerezhettem tudomást.

Az a számomra azonban el nem hanyagolható tény, hogy megszülethettem, azért következhetett be, mert ennek érdekében I. Lipót és II. Rákóczi Ferenc „összefogott”. Ugyanis, ha ők nem menleveleznek, ma nem létezem. Az történt, hogy az 1600-as évek végére a görög kereskedők ellepték Magyarországot, annál is inkább, mert a zentai csatában Savoyai Jenő 1697-ben pontot tett Magyarország fölszabadítására.

1698. augusztus 17-én azonban a kecskeméti városi jegyzőkönyvbe bejegyezték, hogy mivel a város lakói „görögöt és ráczot magok közöt nem szenvedtenek…”, két vagy három nap ott-tartózkodás múlva álljanak tovább.

Ám 1701. november 12-én I. Lipót kiváltságlevelet adott a görög kereskedőknek, II. Rákóczi Ferenctől pedig 1708. június 8-án kelt latin nyelvű védőlevelet kaptak. Amiben a korabeli magyar nyelvű változat szerint: „…keményen parancsollyuk, meg nevezett kereskedőket alá s fel jarasokban s kelésekben nem tsak szabadosan és bekevel bocsassák mindenütt, hanem személyekben is haborgatni, vellek lévő javaikban meg karositani, az adásban és vevesben meg gátolni vagy akadályoztatni semmiképpen ne merészellyenek.”

A sok évszázados török megszállás alatt szenvedő görögök óvatosak voltak, s nem elégedtek meg a császári menlevéllel. Ezért kértek később védlevelet a fejedelemtől is. E két hatalomtól kapott okirat birtokában már a kecskeméti városi vezetés sem mert packázni a görögökkel, és csakhamar az Alföld legerősebb görög centrumává fejlődött ki a kecskeméti kompánia.

Apai ágon kötődtem tehát ehhez a „görög kompániához”. Anyai ágon viszont a kiskun származású kecskeméti és környékbeli őslakosokhoz. Vagyis lehetséges, hogy az anyám ősei zárták ki 1690-ben az apai fölmenőimet Kecskemétről, s ezt a számomra nyilván halálos kettéválasztást szüntette meg Lipót császár, és erősítette meg a császári paktumot II. Rákóczi Ferenc. Örök hála a császárnak és a fejedelemnek, mert így találkozhatott a görög származású apám és a kiskun anyám a hírös városban.

Kecskeméti fölmenőim családtörténetében van azonban még egy komikus csattanó. Keresztapám bankár lévén, foglalkozása okán kölcsönöket adott vállalkozóknak, kereskedőknek, gazdálkodóknak. A bank egy öttagú bizottságot működtetett keresztapám elnökletével. A titkár fölolvasta a kölcsönt kérelmező nevét, adatait, azt, hogy mire kér pénzt. És az öt ember, fehér vagy fekete golyót dobva a kalapba, titkosan szavazott. Egyetlen fekete golyó már elég volt a kérés megtagadásához.

Tudniillik, a bankok életének fontos tápláló forrása a kölcsön-üzlet. A kamatok alkotják a banknyereség oroszlánrészét. Keresztapám idők múltán kénytelen volt tudomásul venni, hogy a bizottság tagjai között akad valaki, aki minden üzletet meghiúsít fekete golyójával. A szabályt megszegve megleste, ki a fekete golyós? És ő nem volt más, mint Hajagos Illés, az én anyai ágamból a város hajdan volt polgármestere 1848–1849, 1851–1861, 1862–1867 között.

Az 1848-as forradalmi törvényeknek megfelelően ő lett a város első polgármestere. Gazdag helybéli család tagja, ügyvéd. Tanulmányait Kecskeméten kezdte, majd a kassai és a pozsonyi jogi tanulmányok után, Pesten lett jurátus. Az 1838-as árvíz idején Wesselényi Miklós oldalán segített a legendás történelmi alaknak a pesti árvízi bajbajutottak megmentésében. Majd Kecskeméten lett aljegyző, később tanácsnok. Tehát kellett, hogy ismerje városi főjegyző ősömet, Leonidast is. Júniusban választották meg a város polgármesterének, és Kossuth nem sokkal később népfölkelési biztosnak nevezte ki. A szabadságharc leverése után menekülnie kellett. A családi szóbeszéd szerint in effigie halálra is ítélték, de 1851-től ismét polgármester lett! 1872-től pedig városi rendőrkapitánykodott. Élete utolsó tíz esztendejében működött a bank döntőbizottságának tagjaként.

Szóval, keresztapám leleplezte Hajagos Illés bácsikámat. Persze még csak nem is sejthették, hogy a 20. században a két család „egyesül”, szerénytelen személyemben. Egyik leendő vérrokonom, a bankár, a családomra jellemző szókimondó közvetlenséggel megkérdezte másik leendő vérrokonomat, miért szavaz mindig fekete golyóval? Az akkor már nyugdíjas rendőrkapitány azt válaszolta: aki kölcsönt kér, az „gazembör”. – Szerinted mindön kecskeméti kölcsönkérő gazembör? – kérdezett vissza keresztapám. – Nem – válaszolta Hajagos Illés. – Feldmann zsidó, az böcsületös embör. – És ő miért böcsületös? – Mert soha nem kér kölcsönt – válaszolta ellentmondást nem tűrően őseim egyike a másiknak. E történet változatát megírta távoli névrokonom, Zalai Szalay László is.

Ennek a 19. századi Feldmannak a leszármazottját gyermekként ismertem a harmincas-negyvenes években. Fürdőszoba-berendezéseket árult, s egy alkalommal katasztrofális bajba került anyagi vagy adóügye miatt. Apám híres, majdhogynem hírhedt pénzügyi szakértő volt, s kihúzta a csávából. Máskülönben apámat a városi tanácsnok, Garzó Józsi bácsi csak úgy emlegette: „a ravasz görög”. És tréfásan rendre hozzátette: timeo Danaos, dona ferentes. „Féljetek a görögöktől akkor is, ha ajándékot hoznak.” Atyámat Oszkárként emlegette mindenki. A város legendás alakja volt. Tizennégy évesen megszökött a nagyváradi hadapród iskolából, nem akárhogyan. A vízelvezető csövön lemászott a harmadik emeletről, de elfogták. Katonaszökevényként nem végezték ki, mert kiskorú volt. De egy őrmesterrel Pestre küldték. Tőle is megszökött. A Tiszán komppal keltek át, lekésték az indulást, s amikor a jármű eltávolodott a parttól, apám utánaugrott. Aztán a pécsi katonaiskolából is kirúgták, nem tudom, miért.

Nemcsak szélsőséges tréfák és csínyek kiagyalójaként, hanem agyafúrt pénzügyesként is ismerték, s évek során sokan hálálkodhattak, hogy megmentette őket a slamasztikából. Igazán elképesztő történetei azonban majd csak 1949 után rajzottak, amikor is az ÁVH-tól megszabadulva, zugügyvédeskedett a parasztok védelmében. Ezekről a maguk helyén.

Legszebb gyermekkori emlékeim a „Pacsu házhoz” és anyai nagyanyám tanyáihoz kötődnek. Még a szovjet megszállás előtti időkből. A Pacsu ház egyáltalán nem olyasmi volt, mintha egy bankár, földbirtokos lakhelye lett volna. Ma már átalakult a környéke. A ház a mai Katona József Megyei Könyvtár helyén állott, s mindössze két vagy három nagy utcai szoba ablaka tekintett a Görög templomra és a Fráter utcára, a Gyenes térre és az új Piarista gimnáziumra. A jómódról egyedül az épület tégla kőanyaga, az utcai ablakok magasban léte és a vastag, megvasalt tölgyfa kapu árulkodott.

Ha kihajoltam az ablakon, láttam az új és a régi gimnáziumot, a rendházat és a szép barokk templomot is. Valamint balra a görög templomot és a Görög udvart szegélyező üzletsort. Föntebbieket a mai térkép szerint írtam le. Valójában az Arany János utca, a Luther köz bal oldalán, a Hornyik János utca, a Fráter utca és a Gyenes tér találkozására nézett a Pacsu ház, de nem bonyolítom tovább. Szép időben reggelenként már hét óra körül lógattam a lábam az egyik ablakból, és élvezettel bámultam a szürke ruhás árvaházi kollégisták vonulását, amint kettesével, rendben, szótlan iparkodtak a piarista gimnáziumba. Titokban váltottunk szavakat és jeleket, mert a fegyelem általános volt ama időkben. Még ma is látom őket, kedves, szomorú, szürke ruhás, sovány fiúkat, akiknek én lehettem az egyetlen külvilági, civil kapcsolatuk, s akik nekem is az ismeretlen városi létet jelentették. Napjaim az ő megjelenésükkel kezdődtek, azután a színesüveg-verandán az „oleanderek” között folytatódtak, mert ott reggeliztünk. Hosszú, nagy udvar volt, s erre az udvarra nyíltak még lakószobák, a konyha, a kamrák, a pincelejáró s a mángorló szoba. Amit a legjobban szerettem. Két hatalmas fahenger közé préselődtek a mosásban összegyűrődött ruhák, főleg ágyneműk, abroszok. És patyolatfehéren, simára mángorolva bukkantak ki a másik oldalon. Olyan apróságokra nem emlékszem, hogy mire terültek szét vajon? Hatalmas termetű, nem kövér, de izmos és szigorú nőszemély volt Mariska néni. Misi bácsi halála után nem sokkal férjhez ment valami város közeli gyümölcsös tulajdonoshoz, de még a háború után is be-bejárt a keresztanyámhoz látogatóba. Szinte családtagként, a 19. századi patriarchális életeszménynek megfelelően.

Gyermekkorom első hat-nyolc esztendeje négy helyszínre összpontosult. Mindenekelőtt a Pacsu házra. Másodjára a Losonczy utcai Király-Hajagos házra, ahol voltaképpen laktunk, harmadjára a városföldi, és negyedjére a Nyíri úti tanyára. A városföldi birtok Pacsu Mihály hagyatéka volt, sok aranykoronás kiváló feketeföld, amilyet a környező tájakon nem lehetett találni, legföljebb a Bácskában. A másik tanya aranyló homokos talajon feküdt, amit a könyörtelen futóhomoktól szakított ki a keményen dolgozó paraszt király nagyapám. Itt jobbára gyümölcsös nevelődött, azóta sem ettem olyan jó kajszibarackot. De volt ott alma, körte és a fák közé vetett búza, rozs és kis parcellán kukorica, a feles gazda disznainak. Káposztás-, dinnye- és zöldséges föld, amit István, a feles bérlő és anyám együtt gondozott. Nagygazda nagyapám halála után nagyanyám, Hajagos Juliska, a kiskun származék, bohókás, könnyelmű, „falstaffi” kedélyű vidám asszony, úgy elverte kemény, szorgalmas, rendkívül okos és földmívelésben kiváló szakember nagyapám vagyonát, hogy apámhoz, a kecskeméti városi aranyifjúhoz kellett kényszeríteniük szegény anyámat: „a ravasz görög mentse meg azt, ami még menthető”. Noha anyám, a gyönyörű és tehetséges tanítónő Miklovics vagy Muraközy Jánosba[2] volt szerelmes. De hát emberáldozatul dobták apámnak.

Vissza a Pacsu környezetbe. Mivel sokszor tartózkodtam, sőt rendszerint aludtam is a Pacsu házban, sok emlékképem maradt meg róla. Mindenek-előtt az esti fürdetéskor használt, kályha mellett előmelegített, hófehér, „sprőd”, kissé durva, fehér lenvászon törölköző illata, amelyet a vaskályha forrósága gerjesztett. Elképesztő, hogy kilencven év távolából még ma is orromban érzem az illatát. Azóta is próbáltam „előállítani” ezt az elbűvölő, kissé égett szagot, de hiányzott hozzá a vaskályha, a len törölköző és az a szeretet, amivel keresztanyám és Mariska elkészítette az esti fürdőmet. A nagy lavórba állítottak bele, s bádog kancsóból locsolták rám a meleg vizet. Arra viszont nem emlékszem, volt-e vezetékes víz vagy csatornahálózat? A Losonczy utcában egyik sem volt. Csatornázás is csak akkor, amikor már elkerültem Pestre. Az én időmben szippantókocsik járták a várost, és kézi pumpával szippantottak. Az ivóvizet pedig lajtos kocsiban árulták. Mert volt ugyan minden házban ásott kút, olykor igen mély, hideg, de ihatatlan volt a vize. Édeskés. Azt hiszem, főzésre lehetett használni, és az állatoknak is adhattunk belőle. Az ásott kutak domináltak még a 20. század első felében is arrafelé. A szegény kis teherbe ejtett böcsületes falusi és tanyai cselédlányok vagy kútba ugrottak szégyenükben, vagy lúgot ittak. A mi kutunk is elképesztően mély volt, egyszer, amikor fölszedték valami okból a vasbeton tetőt, lehasaltam a földre, s szorongva lepillantottam a mélybe. Nem is láttam a vizet, olyan sötét volt a kút és oly távoli a víz. Feneketlen sötétség.

Apai és anyai családi ágam élesen elkülönült egymástól, szinte mindenben. Anyám eleve nem szerette apám urizáló családját, már csak a kényszerházasság miatt sem. Apai nagyapám még fiatalon halt meg, klasszika-filológus főiskolai tanár, „miniszteri iskolalátogató” volt, vagyis minisztériumi tanfelügyelő-féle. Nagyanyám pedig gazdag görög családban nőtt föl, mondhatni, nagypolgári életvitelben, amiből később jutott az elárvult apámnak, keresztanyámnak is. Anyáméknál alföldi parasztkonyha-vitel, keresztapámnál nagypolgári, még mindig hagyományos, erősen görög beütésű ízlésvilág uralkodott. A kultúrájuk, szokásaik is merőben különböztek. Keresztanyám klasszikus műveltségű zene- és színházbolond volt, anyai nagynénéim a harmincas évek népi irodalmának voltak a rajongói. Apám pedig a Herczeg Ferenc-i keresztény középosztály irodalmát kedvelte. És a pesti szórakoztató ipart, a kabarét, az operettet és a tréfákat is író Karinthy Frigyest!!!

Nagyanyám görög családjának a fölemlegetéséből nem hagyhatom ki özvegy Hoffmann Károlyné Pacsu Leona nénit. Emlékeztetőül nézegetve a családi fotókat: Hajagos nagyanyám háza előtt a harmincas években készült kép hívta föl rá a figyelmemet, erre a már elfeledett és csak általam fölidézhető öreg hölgyre, aki magas kort ért meg, mint általában a legtöbb balkáni gyökerű Pacsu. A családi fényképen ő van középütt. Vékony, hófehér hajú, keskeny arcú, csontsovány öregasszony. Rajta van a fotón anyai nagyanyám, az egyik nagynéném, anyám, keresztanyám, az anyja után görögkeletinek keresztelt, de mégis katolikus rituálé szerint élt Leona, vagyis Komi. Az anyám, a kishúgom és én, valamint a Dósa házaspár Kocsérról: Pacsu Hortenzia néni és a férje, nyugalmazott fővárosi főépítész és persze én is. Az apám is ott van közöttünk, nem tudom tehát, ki készíthette a fölvételt. Oszkár ugyanis szenvedélyes fényképész volt és szenvedélyesen családszerető. Alighanem azért is, mert kisgyermekként árva maradt, s családi szeretetet sehonnét sem kaphatott, a katonaiskolákból a legkevésbé. Amióta megszülettem és megismerhettem, fő tulajdonságának könyvelhettem el a családszeretetet. Minden rokonát összegyűjtötte, számontartotta. A várpalotai Pacsu Gergelytől az apatini Pacsu János gyógyszerészig. És az amerikai Pacsu Jenő kémikusig. A gyógyszerkutatóig. Hoffmann Károlyné Pacsu Leona néni emlékezete azonban messzebbre terjedt. Ő a Bácskából származott, Csurogóról, a túlnyomó részben szerb, kevesebb magyar és néhányszáz német lakosú városkából. Ezért azután könnyű volt Leona néninek emlékeznie Pacsu Lázárra, a szerb királyság pénzügyminiszterére, hiszen ő is „Csurogón” született, a monarchiában, s akinek az a szörnyűséges föladat jutott, hogy a szabadságon lévő szerb miniszterelnök vagy külügyminiszter helyett, már ezt nem tudom, átvegye 1914 nyarán a hadüzenetet a monarchiától.

Leona néni törékeny volt és kis sovány veréb. Bálványozta a család, vigyáztak rá, de elesését nem tudták megakadályozni. Combnyaktörést szenvedett, és fejét is beverve esés közben, az emlékezetét is elvesztette egy időre. Ami abban nyilvánult meg, hogy elfelejtett magyarul, csak szerbül és franciául tudott, és még görögül is, ami csuda volt, mert öregségére ezt a voltaképpeni anyanyelvét is elfeledte, de az eséstől visszatért görög nyelvtudása a magyar helyett.

Trianon után áttelepülve Magyarországra, arról vált nevezetessé családi körben, hogy Prohászka Ottokár baráti körébe, s mi több!, rendszeres kártyapartnerei közé tartozott. Ő még emlékezett Pacsu Lázárra is, sőt valami becenevén emlegette. Jovan Pacsut is megidézte, aki zeneszerzőként vált népszerűvé. Annyira népszerűvé, hogy ha Vujicsics Sztojánnak jó kedve támadt az ötvenes-hatvanas években, mulatozásaink során Jovan Pacsu dalokat énekelt. Ez a Jovan Pacsu képzett zeneszerző volt, akkortájt született, amikor a Szalay nagyapám is. Tanult Prágában és Budapesten, Smetanától zeneszerzést, de ő is elszerbesedett, akárcsak Lázár. Zágrábban halt meg a 20.század legelején.

A Leona név családi hagyomány volt. Ő volt az első Leona, akit ismerhettem, de a keresztanyám is és a húgom is ezt a nevet kapta a keresztségben. A férfi nevek közül elfelejtődött a Triofilandosz, aki a kecskeméti görög templomot tető alá hozta, és Leonidas, a városi hivatalnok közjegyző ugyanott a 19. században. Konstantin, Szofron, Heléna és a többi családtag neve is kiment a divatból, nyilván a magyar környezet hatására, csak a Leonidas élt még a 20. században is, de Leo rövidítéssel. Ja! És a Mihály. E keresztnévből volt a legtöbb őseim között, én is megkaptam harmadik névnek. De hát ez jól beleilleszkedett a katolikus környezetbe.

Tanulságos a Pacsu család története. Tökéletesen asszimilálódtak a magyar kultúrkörbe. Két Pacsu huszártiszt volt az 1948-as szabadságharcban, egy Pacsu az első világháborúban esett el magyar katonaként, de mélységes magyarságtudatuk mellett érintetlenül megőrizték a görög származástudatukat is.

A szlovákok, a szerbek, a svábok, sőt a románok, ha beilleszkedtek a magyarságba, jobbára elvesztették származástudatukat. Kivéve a „népi németeket” és a szászokat. De a 20. századelő legnagyobb hazafiai a svábok közül kerültek ki. Herczeg Ferenc kilencéves korában tanult csak meg magyarul, és Trianon után ő lett a legaktívabb revizionista hazafi. De emlegethetjük az örmény származású magyar írókat is. A nemzettudat, a nemzetiséghez tartozás tudata nem kötődik a családnévhez. Láttam és ismertem is színmagyar, ősi magyar nevet viselőt hazaárulóként és idegen hangzásút legnagyobb magyarként.

A kérdés sokkal bonyolultabb, összetettebb, mintsem „bölcs elmetek” fölfogni képes.

A megőrzött fényképek szerint gyönyörű görög ősanyáim lehettek. Finom szépségek, mint nagyanyám, de öntelt, gőgös nagyasszonyok is akadtak közöttük. Helén tanti például. A budapesti Sebestyén téren készült fotóportré kövér és szigorú tekintetű, tenyeres-talpas öregasszonynak mutatja.

Apám ismerte a Pacsu János nevű apatini gyógyszerészt, s azt is tőle tudom, hogy Verbászon, Újverbászon is éltek „szerb és magyar” Pacsu rokonok. És akadt közöttük Bakunyin féle anarchista is, szerb módra.

Arra nem emlékszem, hogy mi lett Leona nénivel? Maradt-e Kecskeméten? Ott halt-e meg? Ott is temették-e örök nyugalomra? A legmeglepőbb utólag, hogy az elmúlt évtizedekben, még azokban az időkben, amikor élt valaki, aki ismerte őt, senki sem emlegette. És ha most nem találom meg azt a családi fényképet, amin ő is rajta van, talán nekem sem jut az eszembe törékeny alakja. Holott különleges tagja volt a Pacsu családnak. Összekötő kapocs, láncszem az elmagyarosodott és az elszerbesedett görögök között. Mert ő szerb is volt meg magyar is, bánsági sváb férjjel. Vagyis jellegzetes monarchia-jelenség.

Halott lány üvegkoporsóban a búzamező közepén

A tanyai életben is kétéltű voltam. Anyámék birtokán keményen dolgoznom kellett, még szőlőt is „kacsoltam”. A Városföldön azonban csak urizáltam, s ködbevesző, titkos, álomszerű történések résztvevője voltam. Ha a szántóföld északi részén húzódó, majdnem derékig érő, füves, bokros mezsgyén áthágtam, egy másik zsíros-fekete szántóra értem, s azon néhányszáz métert gyalogolva eljutottam egy kis fura zöld szigetig. Fákkal, bokrokkal, fűvel benőtt, tenyérnyi területen vagy a már fölszántott föld közepén magányosan álló kis kápolnácskához. Ablakai be voltak törve, s benne denevérek tanyáztak. És a kis oltárka mögött keskeny lépcsőlejáró vezetett a pincekriptába. Mindent vastag por lepett be és pókháló meg pókháló. Ott szerettem tartózkodni, leporolva egy keskeny padot, s a kriptába is lelátogattam, koromsötétben, egy szál gyertyával. Egyetlen barna fakoporsó állott valamiféle mélyedésben, rajta koszorúk, de a legfrissebb is lehetett vagy százesztendős. Annyira megszerettem ezt a helyet, hogy beszereztem egy köteg vaskos gyertyát, és sötétben is szívesen tanyáztam ott. A koporsó fölött mindig elrebegtem egy miatyánkot a halott lelki üdvéért.

Üvegfedele volt a koporsónak, ám olyan vastagon lepte be a por, hogy nem lehetett átlátni rajta. A papirossal, amibe a gyertyát csomagolta a sarki fűszeres, letöröltem a koporsó fedelét, és föl is derengett alatta egy fehér ruhás alak. Másnap hoztam egy flaska vizet meg szivacsot, s fejtől a lábfejig letöröltem, pontosabban lemostam az üveget. A gyertyafényben először a gyöngynyaklánc, majd mellére kulcsolt ujjain a briliáns gyűrűk csillogtak föl, kezében fekete kereszt, rajta réz korpusz, aztán lassan az egész tetem kibontakozott előttem. Selyemszoknyája és selyemcipője között csontvázboka, feje még koponyának is formás volt, s hibátlan a fogsora.

Akkor néztem meg a nevét. Tizenhét éves leányka volt a halott.

Rendszeresen jártam a kápolnácskába. Az egyik üvegtelen ablakon épp odasütött a nap, ahol üldögélni szoktam, környezetem pedig homályba borult. Úgy ülhettem ott, mint színpadon, reflektorfényben. Ücsörögtem és meditáltam, megelőlegezve jóval későbbi vitorlázó életemet, amikor is tenyérnyi lélekvesztőmben napokat töltöttem a Balatonon. Egyedül, magányosan, elmélkedve, töprengve. Életem legszebb óráit élve át. Annyira hozzászoktam ehhez a fölszentelt helyhez, hogy még olvasnivalót is vittem magammal. Egy alkalommal alighanem May Károly Szkipetárok földjén című könyvét. Elmerülve az effendik és a hadzsik világában, arra figyeltem föl, mintha a bejárati ajtó megnyikordult volna. Halkan, finoman, tapintatosan. Tízesztendős elmúlhattam már, jó erőben és kisportoltan, nem tartoztam az ijedősek közé, de most furán éreztem magam. Ilyen Isten háta mögötti magányban és tökéletes elszigeteltségben, távol lakott területektől, ugyan ki az ördög mászkálhat errefelé? Már alkonyodott, a kápolnácska belső tere homályba merült, s olvasmányomat is térdemre ejtettem, csak meditálgattam a könyvben megjelenített balkáni világon. Az olvasással megerőltettem a szemem, s mintha káprázott volna, de valami fölhomálylott a bejáratban. Ijedtségre valló halk sikoly az ajtó felől, és jól kivehetővé vált egy tőlem valamivel magasabb, fehér ruhás lányalak. Persze azonnal arra gondoltam: a kriptabéli halott lány is lehetne, de hát ő ott feküdt mögöttem. Nem jöhetett be semmiképpen sem a szántóra nyíló ajtón. – A halott.

Lassan kitisztult a látásom, s jól kivehetővé vált egy tizenhárom-tizennégy éves lányforma alak, könnyű, fehér nyári ruhában, hosszú szőke hajjal és barnára napozott arccal. A rémülettől halálra váltan. A legtöbbször nem találom föl magam, de akkor, kivételesen igen. Azonnal fölmutattam a piros kötésű May Károlyt és azt mondtam: – Bocsánat a betolakodásért, de azt reméltem, itt nyugodtan olvashatok.

És nem mozdultam. Lehetőséget hagyva neki a menekülésféle távozáshoz. Ez megnyugtatta. Hosszas hallgatás után megszólalt:

– Uram! Ön az én üknagynéném kriptájában ül. Nem gondolja, hogy ez szentségtörés?

– Azért jöttem be, mert letörve találtam a lakatot, és fény szűrődött ki az ablakon. – Utóbbi állítás hazugság volt. Ha meggondolom, a lány bejövetele nem mindennapi bátorságról árulkodott. – Elnézését kérem, de már megyek is.

Ő azonban felém nyújtotta nyitott tenyerét és megnyugtatott:

– Nem, nem, csak maradjon. Nem akarom zavarni. Honnan került ide?

– A szomszédos birtokról.

– Nem ismerem az ott élőket.

Szó szót követett, s kiültünk a kápolna elé egy padféle mohás kőképződményre. Megtudtam, hogy Svájcban tanul, s csak nyárra látogat haza.

Ezután rendszeresen találkoztunk a kápolnában, de sötétedés előtt mindig otthagyott. Egyszer aztán, hogy egymással szemben ülve, éppen svájci élményeiről fecsegett, finom, szinte gyermekhangon s kislányosan, majdnem selypítve, durván kivágódott az ajtó, s megjelent a szikrázó napfényben egy széles vállú, zöld vadászöltönyös, vadászkalapos férfi keresztbevetett puskával a hátán.

Ránk ordított.

– A gazdatiszt – suttogta a lányka ijedten.

– A kisasszony menjen haza! Téged pedig meg ne lássalak itt még egyszer, mert telesörétezem a segged!

És maga elé engedve a leánykát, távoztak.

A hetvenes években, amikor már volt kocsim, kilátogattam Városföldre. Keresztanyám tanyája nem volt sehol, de ez a kápolnácska sem. Állami gazdaság munkásai ügyködtek a földeken. Kérdeztem tőlük, mit tudnak a kápolnáról, de hírét sem hallották.

A lánykáról persze fölösleges lett volna kérdezősködnöm. Minden eltűnt, köddé vált 1949-ben a „régi világgal” együtt.

Furamód, alig néhány évvel ezelőtt bukkant föl álmaimban ez a kápolna s a szőke kislány. Vissza-visszatérő álmaim közé tartoznak, mert ha nem így lenne, azt mondhatnám, nem is igaz a történet.

A városföldi tanya viszont pontosan megőrződött emlékezetemben. Keskeny keréknyomon lehetett a tanyát megközelíteni, egy földes közútról. Három épület. A legnagyobb a feles gazda lakása. Klasszikus beosztás. Nyitott, beüvegezetlen veranda, a bejárat a konyhába vezetett, s a konyhából jobbra-balra egy-egy szoba. De a mennyezeten a nyitott kémény már hiányzott, a vas sparhelt füstjét a hátsó falon vezették ki mindig újrafestett, ezüst kályhacsövön. Kívül aztán vagy negyven-ötven centi hosszúra nyúlt a cső, a falba erősített három vaspánt támasztotta meg, s ez a voltaképpeni kémény széles tölcsérben végződött, de a biztonság kedvéért az eresz alá még meglehetősen nagy bádoglemezt erősítettek föl, hogy a netán kiszállingózó szikrák ne érjék a nádtetőt és az ereszt. A feles gazda vékony, gyomorbajos külsejű ember volt, nem erejével, hanem eszével gazdálkodott. Keresztanyámmal csak a gabonatermést felezte, pontosan annak az árát, háziállatból csak egy fél disznó járt, a többi mind az ő haszna volt. A patriarchális korra jellemző módon, puszta jóindulatból rendszeresen vitt be a Pacsu házba csirkét, kacsát és pulykát karácsonyra. Gyümölcsfáiról barackot, szilvát lekvárnak. Dióból pedig annyit, amennyit én vertem le a hosszú nyelű dióverővel. Keresztben, a tanyaház végében állt az istálló, lovakkal, tehenekkel. Ha kint aludtam, a lóistállóban szerettem éjszakázni. Szalmára vastag pokrócot terítettem, s a fejem alá nyerget helyeztem párnaként. A buta ember nem tudja, a lótrágyának illata van, s nem szaga. Vagy negyven esztendővel ott-tanyázásaim után, elvesztettem a szaglásom. S barátom, Duray Aladár orr-fül-gégész sajnálattal közölte: hamarébb kellett volna őt megkeresnem panaszommal. Néhány hét múltán már nem sok a remény. Persze csak az volt a baj, hogy szaglásommal együtt az ízérzékelésemet is elvesztettem, ami voltaképpen szörnyűség. Azt mondta Ali: „nincs vesztenivalód, próbálj Cavintont szedni egy darabig, ha két-három hét múlva nem nyered vissza szaglásodat, akkor annak annyi.”

Az Írószövetség német vendégével, hitvesemmel és Törzs Évával, a kis kövér ex-partizánnővel, akit a románok halálra ítéltek, mert a magyaroknak kémkedett állítólag, zűrzavaros ügy, Szentendrére látogattunk, a Nosztalgia eszpresszóba, amely egy egész emeletes udvart elfoglalt. Az udvar és a földszint volt az eszpresszó, az első emelet szobái pedig régiségkereskedésül szolgáltak. Hemző Ilona, a különlegesen jó hozzáértő, népi tárgy- és régiségkereskedő birtokolta a házat és az egész belső teret. Ritka érzékkel kis varázs együttest szervezve oda. Az akkori szocialista körülmények közepette ez maga volt a csodavilág. Annyira, hogy még a kelet-német író is elámult az üzletegyüttes különös szépségén. Ilona később Pestre költözött, s nem tudom, mi lett a Nosztalgiából.

Megvendégeltük a németet az Írószövetség kontójára, és semmit sem éreztem a cég finom kávéjából, különleges sütemény ízeiből pedig annyit sem.

Vidáman fecsegve ereszkedtünk alá a főtérre, én pedig letörten, föladva minden reményt, battyogtam utánuk. És teljesen váratlanul lócitromillat kúszott az orromba. Ennél csodálatosabb illatot azóta sem éreztem. Nem hittem az orromnak, hiszen hogyan kerülhetett oda ló? Képzelődőm? Szóltam az előttem lévőknek: Érzitek-e azt, amit én érzek? De nem éreztek semmit. Ám egyszerre csak, a fene tudja már ki volt a német író, fölkiáltott és fél lábát fölemelve mutatta: csupa sárgacitrom a cipője talpa. Máig feledhetetlen mennyei boldogsággal töltött el az a pillanat, és valóban! Kocogott fölfelé a főtérről egy fiáker kirándulókkal! A zseniális Duray Ali meggyógyított, ami gyógytevékenységnek az volt a titka, hogy a gyógyszer kitágíthatta fejemben az ereket, s így nyerhettem vissza szaglásomat.

Különösen szenzációszámba mentek a cséplések. Traktor vontatta cséplőgépek járták a környéket. Előre megbeszélt időpontban érkezett meg a bandagazda az embereivel. Elképesztően gyorsan dolgoztak. Hordták az óriás tölcsérbe a gabonát, adott esetben a búzát. A harmincas évek végén még mindig az első világháború előtti gépekkel csépeltek, de kettős tisztítóművel, különféle rácsokkal a balesetek elkerülése érdekében. A hajtószalagok néha lecsúsztak a hengerről, amit némelyik rendkívül ügyes fickó kézzel, menet közben lökött vissza a helyére. Imádtam a masina dohogó hangját, amit a rázkódó rosták, szalmarázók zaja kísért. Fönt bedobták a búzakévéket, s alul kijött a megtisztított, kőtől, homoktól, földdarabkáktól és szalmától mentes gyönyörű búzamag, amit a betonraktárba szállítottak. A betonraktár volt a harmadik épület, szemben a lakóházzal. Szerettem a búzába belemerülni, de a feles gazda kirángatott, mert veszélyesnek tartotta ezt a játékot:

– Mi a fenét csinál az úrfi? Ha nem vösszük észre, és belefullad a gabnába? – Úgy mondta: gabna.

A cséplések maradtak meg emlékezetemben a legérzékletesebben. Rendszerint hajnalban érkezett a masina. Rettenetesen erősen dübörgő traktor húzta a nagy, szürke vagy tompavörös monstrumokat. Arra nem emlékszem, hogy valaha is elszakadt volna a hajtószíj, amely a forgatóerőt a traktortól kapta, de azt tudom, ettől egyfolytában tartott a bandagazda. Tartalékszíj ugyanis a legritkább esetben volt. És ha elszakadt, a városba kellett volna vinni javításra, ami időcsúszáshoz vezetett volna. Állandóan szorított az idő. Egyfelől a rendkívül szűken beosztott munka miatt, másfelől az esőtől való félelem okán. Nem volt sem reggeli-, sem ebéd-, sem vacsoraidő, az asszonyok hozták az elemózsiát az uruknak, a fiuknak. Hosszú, színes szoknyás, pruszlikos és fejkendős asszonyok, kosarakban és batyukban. Délben főtt ételt. Rendszerint tarhonyás húst, lebbencslevest, gulyáslevest, paprikás krumplit kolbásszal. Dinnye, korsóban tárolt hideg víz, ami vizet a korsókból munka közben is fölszolgáltak a piros mintás vagy fehér pendelyes gyermeklányok, amely pendely ezúttal nem alsószoknya volt, hanem inkább valami ingféle. A fiúk talán otthon maradhattak, s a nagyobb állatokra vigyázhattak. Hajnali étkezéskor szalonna, kenyér, hagyma, zöldpaprika volt a menü, amit nem az asszonyok, hanem a férfiak hoztak magukkal. Pálinkát csak éjszakára, a napi munka befejeztekor, elalvás előtt ihattak. A bandagazda könyörtelen volt. Ha valakit rajtakapott alkoholfogyasztáson, elzavarta, és nem fizette ki a bérét sem. Nem is nagyon hallottam arról, hogy baleset történt volna ivászati okokból. Délben állandó üzemeltetés mellett, fölváltva ebédeltek. A cséplés nem állhatott meg. A meleg ételt barna zománcozású bádogtányérokból ették, s arra is emlékszem: előfordult, a feles gazda melegítette meg olykor a fazekakban hozott ételeket.

Az asszonyok engem is megkínáltak a főztjükkel. A tanyai kútból fölhúzott vízzel kiöblített tányérban adtak levest, amilyen jót én azóta sem ettem. A krumplileves, a lebbencsleves ma is úgy él emlékezetemben, mint csudálatosan jóízű étek. Keresztanyám, a görög szakácsművészet mestere elleste a jobbára napszámosok asszonyaitól a paraszt ételek készítésének a módját, és néha télen is csinált, kivált, ha Oszkár odajött ebédre. Egyszerűen nem értem, hogy a 21. században miért nem lehet olyan jóízű ételeket készíteni lebbencsből, tarhonyából, krumpliból, mint akkor, holott ezek szegény emberek voltak, napszámosok, akiknek semmi keresetük nem volt télen, s a tücsök és a hangya meséje alighanem az ő életük tapasztalatait foglalta szimbólumba. Most visszagondolva ezekre az időkre és emberekre, el nem tudom képzelni, hogyan élhettek és hol? Télen. Akkor eszembe sem jutott ez a kérdés, csak most ötlött föl bennem, annál is inkább, mert kedvenc homoki borom kiváló termelője, László Józsi a minap panaszkodott nekem, hogy hasznavehetetlenek a napszámosai, semmit sem csinálnak a szőlészetében, csak lógnak és tartják a tenyerüket a stexért. Tehát még ma is alkalmi munkásokra, napszámosokra épül a mezőgazdasági munka, amin csak enyhíthet legföljebb a 21. század gépesítése.

A napszámosok étrendjéről jut eszembe Keleti Laci barátom pécsi bányászkori étkezése. Laci osztálytársam volt a piaristáknál. A Szentendrei Laciék mögötti házban lakott a földszinten édesanyjával, „Keleti Laci” nénivel, csupa-virág udvarban. Rossz tanuló volt, s talán le sem érettségizett. Idősebb volt nálunk. Úgy rémlik, 18 éves kora után abba kellett hagynia a tanulást, mert egyedül élő anyja nem tudta tovább fizetni a taníttatását. Bár a piaristák a szegényeket ingyen tanították. De lehet, hogy elvégezte a nyolc gimnáziumot, csak nem érettségizett le. Ifjoncként családfönntartóvá lépett elő, s így került le a pécsi bányába. Annál is inkább ment oda, mert a bányászokat nem vitték el katonának. S ő túlkoros volt. Katonaköteles. Közepes termetű, széles vállú, rendkívül erős fickó, olyannyira, hogy Póta Iván, a nagytemplom karnagyának fia, elnevezte „gyilkos”-nak. Mindannyian azt hittük, hogy a bányászélet meg sem kottyan neki. Fél év múlva hazajött szabadságra. Ő mesélte el, olyan mélyen dolgozott, hogy előbb keszonba kellett szállnia. Napi betevője – lenn a bányában – két kiló kenyér, egy kiló szalonna s fél kiló hagyma, valamint zöldpaprika volt. És víz és víz és víz. Állandó volt a pára lenn, s őrületesen sokat zabálva lefogyott, mire újra láthattuk. Azokban az időkben, amikor jegyre kaptuk a húst, a kenyeret, a bányászoknak biztosítva volt a korlátlan kenyér és a húsadag. A mai ember nem is tudhatja, hogy a fordulat éve után, amikor is mindent államosítottak, élelmiszerhiány keletkezett, s valódi bort sem lehetett kapni. Máig sem tudom megmagyarázni, hova lett az 1947-ben, 1948-ban még teljes gőzzel termelt, exportra is bőséges mezőgazdasági termés? Azt is elmondta Laci, hogy külön sózni kellett a sós szalonnát, mert a rengeteg vízvesztés sóhiányt okozhatott volna a szervezetben. Tovább asszociálva: első feleségem barátnője rajztanár és remek festőművésznő, évekig elmegyógyászati kezelést szenvedett el, zárt osztályon is tartották, és szörnyű, hideg vizes spriccelésekkel kínozták a Nyírő Gyula kórházban, míg valaki rá nem jött, hogy egyszerű sóhiány okozza elmekórtani tüneteit. De most már befejezve szabad asszociációs kalandozásaimat, visszatérek gyermekkorom gyönyörű szép éveire.

A Király- és a Hajagos ház

A Losonczy utcai ház minden porcikájában a mezőgazdálkodásnak volt alárendelve. Amiből lassan kopott ki, de gyermekkoromban még maradt e szerepéből valami. A tehenészetet megszüntették, ennek köszönhetően volt külön házunk a meglehetősen nagy területen. Ugyanis a tehénistállóból alakítottak ki nekünk lakást, utcai egyablakos szobával, két udvarival, előszobával és onnét nyíló fürdőszobával, valamint a konyhával és az éléskamrával. Vagyis olyasmire emlékeztetett a szerkezete, mint a klasszikus paraszttanyáké, de más sorenddel.

Vályogépület volt, télen meleg, nyáron hűvös, de hajlamos a vizesedésre. Alatta pince nem lévén, a vályogfalak tégla alapozásra épültek. Gyermekkoromban sorra cserélték ki egy méter magasan a vályogot téglára roppant ügyesen, méterenként. Oda aztán kátrányos szigetelőpapírt fektettek, elválasztva a vályog falrészletet a frissen beépített téglarészektől. Azt nem tudom, és már nem is fogom megtudni, hogy amikor keresztapám meghalt, miért nem költöztünk oda a Piaristák terére a hatalmas Pacsu házba. Miért kellett eladni, és miért kellett keresztanyámnak a Görög-udvarba költöznie, egy aprócska, kétszobás, földszinti udvari lakásba? A hosszú udvaron a görög egyház bérlői laktak, mindannyian szegény emberek, s ha keresztanyám besorjázott közéjük, neki bizony az nagy lecsúszásnak számíthatott a városi ranglétrán. Csak föltételezem, hogy bankár és földbirtokos ősöm szörnyű adósságokat hagyhatott hátra, talán ezért kellett megválniok apáméknak az ősi Pacsu háztól. Vagyis nem passzióból laktunk „tehénistállóban”, hanem kényszerből. Apai és anyai ágamat a lecsúszás jellemezhette, polgári-nagypolgári szinten éppen úgy, mint paraszti, mezőgazdasági vonatkozásban is. Ahogyan a görög ág előkelő és pénzügyileg gazdag társadalmi rendhez tartozott, úgy a paraszti is a nagygazda, magyarul kulák, középbirtokos rétegnek lehetett a tagja. A két családot aligha gazdasági, társadalmi rangja fordította szembe egymással, mert Kecskemét mezőváros jellege miatt értelmiségiek, kereskedők alkothatták az egyik kasztot, parasztpolgárok a másikat. Ezek között azonban alig volt anyagi különbség, ellentét meg a legkevésbé. A főiskolai tanár nagyapám klasszika-filológus foglalkozása okán a fölsőfokú szellemi értelmiség elbitangolt tagja volt, keresztanyám pedig a művelt középosztályhoz tartozott. Anyámék közül hárman tanítói diplomát szereztek. Ketten nem, de Júlia olyan világszép nő volt, hogy neki nem is volt szüksége semmi diplomára. Egyfolytában kódorogtak körötte a gazdag kérők, ő azonban mindenkit kikosarazott, s végül beleakadt a koldusszegény, de híres kecskeméti aranyifjú amatőr bonvivánba, Gigor Tiborba, egy kedves román lány zabigyerekébe, akinek az apjáról senki sem tudott, csak mendemondák járták, amiket sírba viszek magammal. A mama, „Gigor néni” magába temette titkát. A kuplerájok utcája melletti Fehér utcán laktak egy udvari lakásban. Érdekes. Rengeteg barátom, ismerősöm lakott udvari lakásban, ami rendszert a 19. századvég pesti bérházépületeihez hasonlíthatok. Az utcai lakásokban éltek a jobb módú családok, a hátsó traktusokban pedig a szegényebbek. Gigor Tibor „ínségmunkás” volt és amatőr operaénekes. Az ínségmunkás mibenlét azt jelentette, hogy rákerült a városi hivatal várakozó listájára, és kihalási sorrendben kerültek be aztán az állástalanok a fizetett pozícióba. De addig is ingyen munkát végeztek a városházán. Két nagynéném tanító volt. Irénke elképesztően művelt nő, férjhez ment egy makói gyógyszerészhez. Ő csinálta a legjobb „partit” a Király-Hajagos családban. Margit még műveltebb és még tehetségesebb, de mivel horthysta katonatiszt hitvese volt, a kommunisták egyfolytában nyomorgatták tanítónői állásában is. Sőt, munkatársa volt egy pedagógiai munkaközösségnek, amely társaság Kossuth-díjat kapott, de ebből is kihagyták Margit nénémet. A legkisebb lány Ida volt. A legvillódzóbb tehetség köztük, de még le sem érettségizett, viszont elképesztő kézügyességének köszönhetően a jég hátán is megélt. Vele rengeteg probléma volt bakfis korában. Repülőtisztekkel megszökött, s apám hajkurászta fél Magyarországon át, hogy megmentse az elzülléstől. No, aztán ő is kifogott magának egy bűbájosan kedves fiút férjnek, egy vasúti tisztet, aki mozdonyvezetőként kezdte és vonatállomás-irányítóként fejezte be. Egy baja volt csak, alkoholistaként leminősítették, de nem rúgták ki, mert ezt az eljárást – alkoholizmus miatt! – a szocialista rendszer nem ismerte. Akit viszont munkátlanítottak, az egyenesen mehetett börtönbe, vagy előtte még az ÁVH gyógykezelésén is áteshetett.

Kiemelkedően briliáns tehetség az anyám volt a „Király lányok” között, de a legnyomorúbb sorsú. Cselédsorban élt, s fölemelkedés volt számára, ha az őstermelő Holló néni kofájaként működhetett. Anyámék családjának a világa volt a földhözragadt valóságé, a kemény munkás életformáé. Ebbe beleértem persze nemcsak a mezőgazdasági tevékenységet, a „napszámos” munkát, a megélhetés realitásait, zugügyvédeskedő apám paraszt „kuncsaftjai”-t, a hozzá jogi tanácsért fordulók ügyes-bajos dolgait, nemcsak anyám paraszti körét a maga mindennapos bajaival, hanem nagynénéim tanítónői gondjait is. Itt mindez ismertté vált számomra. Ezért másképpen láttam a világot, mint a legtöbb hozzám hasonló korú fiatal. Kivétel volt Szentendrei Laci, mert orvos apja a társadalom másféle megpróbáltatásairól adott hírt, nemcsak a fiának, hanem én is részesültem tapasztalataiból. Lakitelekig négy körzetben orvoskodott.

Keresztanyám jóvoltából álomvilágban is élhettem volna. A család görög múltja, közvetlen elődeim gazdagsága, az 1848-as szabadságharcban részt vett két görög ősöm emlékezete, és a gondtalan jólét, a város előkelő köreihez tartozó keresztapám és keresztanyám könnyű, nagyvonalú életformája és ott-tartózkodásomkor az enyém is, egy másik világ volt, mint az anyáméké. De visszagondolva gyermekkorom ama éveire, összehasonlíthatatlanul több élményem származott a földhözragadt, küzdelmes, parasztság-közeli életformából, mint a jómódú, föld fölött lebegő, operettes-operás jóléti világból. Persze már az sem volt a régi, az igazi, de ezt mint gyerek nem érzékelhettem.

A legfurcsább azonban az, hogy a kemény valós életből megmaradt emlékképeim nyolcvan év múltán meseszerűbbek, kalandosabbak, gazdagabbak, mint a másik – operettes – világból származó emlékeim. Azért nyomatékosítottam a városföldi, temető-kápolnás, csontvázas élményeket, mert szinte ez az egyetlen érdemleges esemény „görög” életemből.

Dósa-fészek Kocséron

Losonczy utca-beli gyermekéletem csupa mozgalmasság, kaland volt. Mindenekelőtt a ló. Mert volt lovunk, akit-amit Ozorának neveztem, alighanem azért, mert különleges orrfújtatásának a hangját utánozhattam vele. Az udvarban, derékszögben a mi lakásunkkal, a nyitott kocsiszín három járművet tárolt. Egy széles kocsit a gyümölcsszállításokhoz, egy csézát a személyek szolgálatára, és szánkót is!, mert a mai ember el sem tudja képzelni, hogy télen olykor akár három hónapot is járhattunk szánkóval.

Átrándulhattunk apám nővéréhez Hortenzia, azaz Horci nénihez, Makk-falvi Dósa Kálmán nyugalmazott fővárosi főépítész özvegyéhez Kocsérra. Kálmán bácsi a megsütött és megkóstolt parasztvezér kisnemesi ősének oldalági leszármazottja volt, amíg élt, elegáns, gőgös úriember, parasztvezér ősére egyáltalán nem emlékeztetett.

Horci néni a Dósa Kastélyban lakott hatalmas kertben, a kert közepén szökőkúttal, virágágyakkal, dús bokrokkal. Legalább kétszáz hold földtulajdonnal. Az államosítások nem vették tudomásul, hogy rokona a hajdan volt parasztvezérnek. Államosították, elvették birtokát, kastélyával együtt.

Hortenzia néni legkedvesebb rokonaim egyike volt. Öregségére vicces macska arca lett, legalábbis az én szememben, mert egy rajzfilmfigurára emlékeztetett. Sógornője, az örökre vénlány maradt Dósa Magdi még nyolcvanéves korában is friss, fiatalos, jókedvű teremtés maradt, s ha férje nem is, de szeretője biztosan volt a kocséri parasztlegények között. Apám imádta a nővérét, igen jó viszonyban volt a háklis, különcködő, bogaras, finnyás sógorával, s mivel sohasem jöttek Kecskemétre, apám járt ki hozzájuk rendszerint szánkóval vagy a csézával. Kálmán bácsit roppantmód idegesítettem, amit Horci néni játékos kedvessége enyhített, de legfőképp a parasztlány Kurucz Zsuzsanna. Szinte családtag volt a háztartási alkalmazottjuk. Kivitt a gazdaságba, s még pónilovon is ülhettem, amit nem tudom, mi az ördögnek tartottak. A baromfiudvarban a pávák a „szebb a pulyka, mint a páva” kiáltásomra dühösen fölfújták magukat, szétterpesztették tollaikat és támadólag felém közelítettek, ám a tisztes távolságot óvatosan betartották. Különleges zöldségeket, spárgát, articsókát is termeltek, ám a megnyúzott nyúltetemet ők is paraszt módra reterátokban egy napig pácolták az árendás tanyáján, mert a kastélyban már angol vécé volt, és vízvezeték is találtatott. Kálmán bácsi egy időben a Székesfőváros főépítésze volt, Angliában tanult, francia konyhát vezetett, s a kocséri magyar parasztszakácsnő, a pörköltek és a lebbencsek művésze kénytelen-kelletlen megtanulta és jobban csinálta a francia konyhát, mint maguk a franciák. El nem hanyagolható módon. Így hát a francia, a görög és a magyar konyha bűvöletében nőhettem föl, és a sokarcúság, a sokféleség mindenben meghatározta az egész életemet.

Ha már Kocsérnál tartok. Kálmán bácsi elképesztően rigorózus finnyásságára vallott, hogy noha falun nyugdíjaskodott, nem bírta elviselni a fölvert utcai port. Legendásan nem, mert egyszer előfordult, hogy egy messzebbről közeledő lovaskocsit kezével intve megállított. Majd átmenve az úttesten, jelezte neki: jöhet tovább. Ő pedig elhagyta a körletet, mire a kocsi a közelébe ért. Ezt a kocséri parasztok humorosan fogták föl, és rendszeresen megálltak kocsijaikkal, ha meglátták a „grófot”. Mert maguk között annak csúfolták. Ha tudta volna Dózsa György, hogy minő oldalági, de mégiscsak vérrokona él majd a 20. században!

A megözvegyült Horci nénitől nemcsak a földjeit, hanem a kastélyát is elvették a kommunisták. Tudtommal jó célra használták. Árvaházat vagy gyermekotthont rendeztek be a szép, kertes épületben. Nem tudom, megvan-e még és miként funkcionál? De olyan rakott spárgát, spárgalevest, mint amit náluk ehettem, csak az anyám tudott csinálni.

Horci néni hajléktalan maradt. Özvegyi nyugdíját meghagyták ugyan, de az olyan kevés volt, hogy abból bizony meg nem élt volna. Ám a tündéri picire töpörödött Kurucz Zsuzsanna magához vette szép kis parasztházába a kocséri főutcán. Ma is előttem van a ház homlokzata. Alacsony, nádtetős, hófehér ház, sötétkék alsó csíkkal, kékre festett két ablakkal az utcára, kicsiny bejárati ajtóval a nyitott folyosóra. A tisztaszobában lakott Horci néni, a konyha utáni hátsó szobában Zsuzsa néni. Ő tartotta el asszonyát, nem tudom, miből? Talán segíthette anyagilag az apám. 1974-ben halt meg könnyű, gondtalan élet után, gyönyörű szép halállal. Egy téli délután későn tért haza bridge-partiról sógornőjétől. Leült egy parasztszékre és azt mondta Zsuzsának: hozz, lelkem, egy kis vizet, szomjúhozom. Mire az öreglány visszatért a vízzel, Horci néni az ágy előtt térdelt, fölső testével a párnákra borulva. Bőven elmúlt már akkor kilencvenesztendős. Katolikus volt, nagyapám első házasságából származott. A kecskeméti Nagytemplomban ravatalozták föl. Nagy cirkusz volt az a kommunista érában, s a görög családi sírboltban temették el. Apám irgalmatlanul családszerető, családot összetartó ember volt. Az ország minden részén szétszóródott rokonok tetemeit exhumáltatta és összegyűjtötte ebben a kriptában. Semmit sem bízott a véletlenre. Száz évre előre kifizette a temetői bérleti díjat.

Anyám nem volt vallásos, amint egyik nagynéném sem. Vallásos nevelésemet a piaristákra hagyták. Ebben is érvényesült neveltetésem és életformám sokfélesége. Vasárnap reggel nyolckor a piaristáknál ministráltam, miközben a kórusban az orgona mellett apám pálinkázott Murányi Károly matematika és fizika tanárral, a mellesleg kántorkodó orgonistával. Tíz órára keresztanyám átvitt a barátok templomába, apja iránti tiszteletből, mert az idejekorán meghalt klasszika-filológus kiugrott ferences barát volt. Pontosabban csak novíciát Nárcisz néven, s a fölszentelés előtt elhagyta a rendet. Sokan meglepődhetnek, miként lehetett egy görög félisten neve a mezítlábas ferences papjelöltnek? Én is csudálkoztam ezen, míg Pál apostol levelezésében meg nem találtam azt a kitételt, hogy egy Nárcisz nevezetű személy az apostol egyik kedves híve és tanítványa volt. Talán az ő emlékére használták a barátok ezt a görög isten nevet.

Tizenegy órára azután az apám elvitt a görögkeleti istentiszteletre, amely szertartásban ő is részt vett. Az Ószövetségből olvasott föl részleteket. Tudniillik, hogy az Ószövetség voltaképpen nem szent irat. Az ortodoxiában. A 787-es egyetemes zsinat szerint az evangéliumokat és az ikonokat egyformán szentnek járó tisztelet illeti, az Ószövetséget nem. Ami azt jelenti a gyakorlatban, hogy az evangéliumi perikópákat csak fölszentelt személy olvashatja föl, a többit, az Ószövetséget, kántorok és lektorok is. Az apám viszont nem is volt görög vallású. Katolikusnak keresztelték, nagyapám és nagyanyám reverzálisa alapján. Mint ahogyan fiatalabb nagynénéimet ortodox görögnek. Ők azonban úgy döntöttek, hogy katolikusként élnek, a katolikus apám pedig rá jellemző módon katolikus is volt, meg ortodox is.

Vissza a Király-Hajagos házba

Gyermekkorom központi élménye volt Ozora, a ló. Az úgynevezett hátsó udvarban állt az istállója. Egyszemélyes lóistálló. A Hajagos-Király családi házhoz ragasztott kis épület, lapos, ferde tetővel, mellette a tároló helyiség a ló étkeztetéséhez. Vödörnek, lószerszámoknak, mert a kis istállóban alig fért el valami. Ott aludtam volna a legszívesebben, de még egy fekhelyre sem futotta elegendő terület. Rendszeresen járt hozzánk egy mogorva öregember, takarította az istállót, a jászolt, kihordta a lócitrom-maradványokat, megetette, megitatta a lovat, még meg is csutakolta. Amit én is megcselekedtem, s élveztem, amint kefélésemre meg-megremegett az izomzata, összerándult a bőre, és hálásan nézett vissza rám, fejét felém fordítva a jászol fölül.

Korán megengedték, hogy hajthassam is a lovat. Máig sem értem, a „hatóság” miért tűrte meg, hogy közutakon vézna töpörtyűként, a széles kocsin vigyem be a kajszibarackot meg a szilvát meg az almát a Konzerv-gyárba? Utánaszámolva, épphogy elemistakorban lehettem, 1938 táján, amikor is a német Platter is fölépítette a maga konzervgyárát, és mindent fölvásárolt, aminek bármi köze is lehetett a gyümölcsfához. A mai ember föl sem foghatja, minő keserves életük volt a gyümölcstermelő parasztoknak a húszas években. 1933 fél Európának a katasztrófa kezdetét jelentette, de a kecskeméti parasztnak végre a jólétet. Pontosan emlékszem arra, hogy a Platter gyár megalakulása előtt, amint kocsikáztam befelé a Nyíri úton az „Első Kecskeméti Konzerv Gyárba” – két oldalt az árokban derékmagasságig virító sárga kajszibarack halmok sorakoztak. A szerencsétlen gyümölcstermelő bevitte csodálatos termését a városba, a konzervgyárba, de mire odaért, az aznapi vásárlás befejeződött. A kapuban visszafordították. Mit tehetett egyebet? Ha nem volt tartálya cefrének, pálinka-alapanyag tárolására, kiöntötte az út szélén, és a nyomorú sorban élő városi emberek odajártak gyümölcsöt szerezni, nyers evésre éppen úgy, mint lekvár vagy befőtt készítésre. Ha módja volt rá, lekvárt és befőttet Pesten eladhatott az állandóan tőle vásároló háztartásoknak, de Kecskeméten még a bankelnök hitvese, Bobba néni is házilag tette el télire a szükséges lekvárt és a befőttet. Még a szegényebb családoknak is volt nagy rézüstjük, amit az udvarban szilvalekvárfőzésre használhattak. Ősszel ennek okán szilvalekvár-illatú volt a város, hiszen egy időben főzött mindenki szilvalekvárt a szabadban. S mivel hosszadalmasan tartott a művelet, illatfelhőben úsztak az udvarok. Nekünk, gyermekeknek kellett kavargatnunk a fortyogó mietvaszt, s egy pillanatra sem állhattunk meg, mert rögtön odaégett a rézüsthöz a finom löttyenet. Kétféle állapotú szilvalekvárt különböztettünk meg: a valódi lekvárt, sűrű, üstben főtt isteni eledelt és a konyhában főzött, laza, folyékony lekvárféleséget, aminek a megnevezését már elfelejtettem. Talán dzsemnek mondtuk az effélét. Nem! Szilvaresztának hívtuk. Mindenféle lekvár kétféle halmazállapotban főzetett meg. Darabos és passzírozott minőségben. Én a darabos baracklekvárt jobban szerettem. Külön tevékenység volt a főzés után a dunsztolás. A még forrón üvegbe eresztett lekvárt szalicillal megszórtuk, bekötöttük celofánpapírral, bádogtető nem volt. Nagy dunyhába burkoltuk, hogy minél lassabban hűljön ki, mert ez biztosította a tartósságát. A fölnőttek nem értek rá efféle dolgok bajmolására, s mi, gyermekek pedig már 7-8 éves korunkban mindent csináltunk, amire termetünk és erőnk alkalmassá tett bennünket.

Az őszi szilvalekvárfőzéshez hozzá tartozott a levegőben úszó, hosszú fehér fonalak lebegése is, az ökörnyál, a vándorpókok léghajója. Magamfajta gyermeknek kitárulkozott a gyümölcsfélék végtelen lehetősége, alma, körte, különféle barack, szilva, meggy, cseresznye. Mégis különösen szerettük a fán termő epret, a fehéret és a feketét is, amit az ágakról szedegettünk le. Erről jut eszembe, hogy egyszer Tersánszky Józsi Jenő bácsi azt mondta: ti vidéki gyermekek! Ha tudtok, hozzatok nekem eperpálinkát, mert azt szeretem a legjobban. Minden pénzt megadok érte. Kíváncsi lettem volna arra az irodalmi ürgöncre persze, aki pénzt fogad el Kakuk Marcitól. Nekem nem volt rá alkalmam, mert furamód Kecskeméten csak barack-, szilva-, törköly-, körtepálinkát lehetett kapni, az utcán termő gyalogepret nem vették semmibe.

Ozora, a ló, mint említettem, érdeklődésem, figyelmem, gondolkodásom középpontjában leledzett. Áhítattal lestem a parasztok minden lóról tett megjegyzését. Még a szegény parasztnak is volt lova Kecskeméten. Nélküle alighanem éhen hal a családja. Nem volt más szállító és közlekedésre alkalmas erő. Így történhetett, hogy egy napon híressé lettem mint lószakértő, annyira, hogy még a Kecskeméti Közlönybe is belekerültem. Kereszt-anyámmal mentünk a Nagykőrösi utcán. Köztudott, hogy fél Kecskemét akkor még a közlekedésre teljesen alkalmatlan sárga keramittal volt kikövezve. A hetvenes években jártam Szófiában, s az ikon-múzeumhoz vezető tér is sárga keramitkockás volt. Mondtam a bolgároknak, mi a fenének tartjátok ezt a szörnyű útburkolatot? Mire azt válaszolták: ez még a Monarchia idejéből származott hozzánk, s most mint régi műemléket őrizzük.

Szóval, mentem Keresztanyámmal a Nagykőrösi utcán, és csődületre figyeltem föl. Az utca közepén egy ló feküdt, és ezen a csúszós keramiton nem tudott fölállni. Kocsisa pedig ostorozta és hajtószíját rángatta, hogy a szegény állatnak habzott a szája. Az emberek pedig, mivel mindannyian ostobák voltak, csak bámulták a szörnyű eseményt. Veri, mint szódás a lovát – a szállóige szerint. Amiben az volt a pikantéria, hogy tényleg szódás volt az eszement ember. Széles kocsiján szódásüvegrekeszek. Házhoz szállította a szódavizet, mert akkor patron nem volt, s ha lett volna, sem sokra megy vele a honpolgár, hiszen ivóvize sem volt még.

Elfogott az életem végéig kitartó indulatom és dühöm az emberi hülyeség láttán.

– Barom! – kiáltottam rá. – Mit művel azzal a lóval!

A szörnyű, bunkóarcú kocsis abbahagyta a lóverést, és ostorát rám emelte. És a bámészkodókból csak szörnyű morajra futotta. Látva azonban a vérbeborult szemű kocsis, hogy előkelő úri hölggyel vagyok, tehát én is úrfi lehetek, hirtelen lehiggadt.

– Tegyen a kalimpáló lova lába alá pokrócot, a bámészkodókkal fogassa le a négy sarkát, hogy ne csúszkálhasson a pokróc, és úgy próbálja fölállítani a szegény lovat – mondtam most már én is lehiggadtan.

A kocsis az ülés melletti hüvelybe dugta az ostor nyelét, és leszedte onnét a szürke takarót. Rögtön akadt segítője a bámészkodók között. A szegény állat is abbahagyta a kapálózást, megnyugodott, és így aláerőszakolhatták a durva posztót. És lássatok csudát! A ló talpra állt, de minden ízében remegett a szerencsétlen.

Életem első sikerét tapssal ismerte el a közönség.

A házunkat két hatalmas fa uralta. Közvetlenül nagyanyámék lakóépülete előtt a fél udvart beárnyékoló óriási fehéreper-fa. Derekán a kérge sérült volt. A román megszállás idején egy bunkó román tiszt hozzákötötte a lovát, s az éhes állat kirágta a kérget. Ehhez az eseményhez kötődik nagyapám megveretése. Enni kértek az otromba alakok, de kikötötték, csak azt esznek, amit a házigazdáék. Rosszul döntöttek. Mert Király nagypapa zseniális paraszt volt, s mindössze négy-öt tehenére alapította a „sajtüzemét”, ami ennek megfelelően keveset termelt. Jobbára saját magának. „Ínyenc” volt, ugyanis azt a sajtot szerette, amit más meg nem enne. A kukacos sajtot. Házi kenyér, házi disznóféleségek, házi savanyúság. Abban az időben elképzelhetetlen lett volna boltból venni ilyesmit. Még mi is a saját magunk készítette házi kenyeret ettük, s én vittem a sarki pékhez szakajtóban az otthon elkészített tésztát, amit a pék, már elfelejtettem a nevét, bérben sütött ki. Apámnak a hófehér kenyér volt a mindene, s mi is arra szoktunk rá, öregségemre újra azt eszem csak.

Szóval megkínálta a parfümillatú, púderes arcú, agyonbrillázott hajú tiszteket a kukacos sajttal. Mondanom sem kell, majd lefordultak a székről. Megkorbácsolták a nagyapámat. Az mentette meg mindannyiunk életét, hogy nagyanyám, ismerve férje féktelen indulatait, rávetette magát. A románok meg azt hihették, hogy a testével az urát védelmezi. Nem is sejtették, őket védte nagyanyám, mert mielőtt lelőtték volna, legalább két tisztet leszúr a bivalyerős, hajnaltól estig keményen dolgozó, csupa izom ember.

Amikor megpillantottam a sérült kérgű eperfát, aminek a gyümölcse cukorédes volt, mindig eszembe jutott ez a jelenet, amit az egyik nagynéném mesélt el.

A másik, udvart uraló óriás növény elbokrosodott bodzafa volt, a kocsiszín mellett. A virágos kert szűk területre szorult éppen az óriás bodzabokor miatt, amelynek árnyékában, izzó nyaranként lihegett kilógó nyelvvel Sajó kutya, de még a két házi cirmos is, és mi is odahúzódtunk a húgommal játszani.

Fantasztikus volt ez a hatalmas bodzabokor. Elképesztően illatozott. Nagy, tányérnyi virágai fehérek, és benne kis pillényi sárgák világítottak. Margit nagynéném télire leszedte és bodzateát szárított belőlük. Kábító illatát megszárítva is megőrizte, s kivált ha betegek voltunk, mézzel kaptuk az orvosságok mellé. Nem is értem, miért ment ki mára a divatból.

Negyvennégyben a megszálló oroszok, amit csak lehetett, elpusztítottak. Noha több gyümölcsösünk is volt, alig jutott gyümölcs befőzésre. Hova lettek a gyümölcsök? Mondok egy példát. Negyvenöt kora nyarán már katonai kórház működött a piarista új gimnáziumban. Őrületes bűz lengte körül hamarosan. A Gyenes teret is elárasztotta az elviselhetetlen szag. Amikor aztán 1945 őszén visszakapta a rend, ki kellett takarítani az összes épületrészt, a pincétől a vécéig. A pince telis-tele volt rohadó lábakkal, karokkal és kezekkel, amiket a rossz nyelvek szerint fájdalomcsillapítás nélkül fűrészeltek le, mert egyszerűen nem volt semmiféle gyógyszerük. Egy-időben harsogott a környék a fájdalom-ordításoktól. Amikor a pincéket kitakarítottuk, jöttünk rá az őrült ordítások eme okára.

1945–46-ban gyakori látvány volt a városon végigvonuló fehérpendelyes, mankós nyomorultak hada, amint néhányan tőből kivágott cseresznye-, barack- vagy szilvafát cipeltek, s a vonuló fák alatt, mint valami ájtatos körmenetben, a nyomorúságos emberek bicegtek, vonszolódtak, és menet közben szedték az ágakról a gyümölcsöt.

Olyanok voltak a nyomorultak, mintha a madridi Pradóból, a „Halál diadaláról”, Breughel remekéről kísértettek volna a kecskeméti utcákra ezek a szörnyalakok. Borzalmasságukban messze fölülmúlva még a rémület nagy mesterének, Hieronymus Boschnak az alkotásait is. Amikor a valóság túlutánozza a művészetet. (Wilde nyomán.)

Ezért aztán 1945 őszén bodzalekvárt főztünk a fekete-lila bogyókból. Sok mag volt benne, de az íze nagyszerű volt, s mivel cukrunk alig volt, jól érvényesült a zamata.

Otthon töltött gyermekkori időm élményeinek világát az állatseregletnek köszönhettem. A hátsó udvar volt a tulajdonképpeni baromfiudvar, a lóistállóval és a disznóóllal. Tyúk-, kacsa-, liba-, csirkeóllal, de olyan mihaszna állatokat, mint a páva, nem tartottunk. Volt viszont egy hosszú nyelű horgászhálónk. Apám odaállt a hátsó udvar kerítéséhez, és rámutatott arra a csirkére vagy tyúkra, amiből levest akart. Ezt aztán a hálóval megfogtam, anyám pedig földolgozta. Apám ehhez volt szokva hivatalos útjain is. Pénzügyi ellenőr lévén télen-nyáron járta a vidéket, gyakran ott is aludt, mert nem volt közlekedés, s rendszeresen kocsmákban, vendéglőkben étkezett. Egy alkalommal – a hetvenes években – én vittem valahová, már csak látogatóba, s betérve egy lajosmizsei vendéglőbe, nagy respektussal fogadták. Azonnal kikalauzolták az udvarra, ahol kiválaszthatta a neki tetsző tyúkot húslevesnek. Étlapot nem is mutattak, azt mondták, amit Oszkár bácsi kitalál, azt elkészítjük. Ennek az őrületes szeretetnek és tiszteletnek az okáról majd a Rákosi-időkről szóló részekben beszámolok.

Halálélményeim

Visszagondolva elmúlt életemre, mint említettem, hároméves koromtól kezdve a halál végigkísérte napjaimat. A Király házba is rendre bekopogott.

Egy téli kora reggelen hiába vártam, hogy Sajó megkaparja a bejárati ajtót, reggelit és szeretetet várva. A legnagyobb hidegben is kinn aludt, a jól kibélelt kutyaházában, a kert sarkában, hidegtől védett helyen, a reterát mellett, de aznap nem jelentkezett. Fölöltöztünk, megreggeliztünk, s figyelmeztettem anyámat: Sajó még nem adott hírt magáról. Anyám vállat vont.

– Biztosan beszökött a hátsó udvarba, jól belakmározott nyers tojásból, és most nem tud visszatérni – mondta.

Én azonban nem nyugodtam. Deres-fagyos kora reggel volt. A bodzabokor lecsupaszodva, ezüstösen csillogott. Az eperfa levelét vesztette, csak az örökzöld bokrok fehérlettek dérbe öltözötten. Annyira, hogy át sem lehetett látni rajtuk. Rosszat sejtve futottam a baromfiudvarra, pillantást vetve Ozorára, hátha oda húzódott be Sajó. A csirkeólban csönd és nyugalom. A mindig zajongó szárnyasok némán gubbasztottak. Láttam, a tojások érintetlenek. A Niederkirchnerék deszkakerítése melletti bokrokban sem húzódott meg, de minek is tett volna ilyet? Az utcára is kinéztem, nem engedte-e ki valaki? Azt tudom, el nem kószált volna. Egyszer kizárták, s mikor rátaláltunk, ott ült a kapu előtt a járdán. Nagy darab, csúnya kutya volt. Hosszú szőrű, elvben fehér, de mindig sárgás-koszos szőrzete védte hideg-meleg ellen. Csak a pofája volt aranyos, mintha egy kedves, kicsi mackó lett volna. Fülei hosszúak és hegyesek és rendszerint előre meredtek. Igaz, bal füle hegyét leharapta egy kutyatárs valamiféle marakodás közben. Vacogó kishúgom fedezte föl, hogy ott fekszik az örökzöldek mögött.

Rosszat sejtve, félve közelítettem hozzá. Teste hordószerűen fölpuffadva, arcát nem láthattam, mert a kerítésre fordította. Egy bottal megböködtem a nagy hasát, és a nevén szólítottam. A test kőkeménynek érződött a botom végén, és nem mozdult. Elébe kerültem, s az arcába néztem. Tátott száján nem párolgott légmozgás, tágra nyitott szeme a semmibe bámult.

Húgom mellettem állt, hozzám bújt és félve azt mondta:

– Meghalt? – félig kérdezte, félig állította.

– Meghalt – válaszoltam.

Közben anyám kijött, odaslattyogott hozzánk félretaposott papucsában, és elrángatta a húgomat. Ő azonnal megértette, miről is van szó.

– Miért mutatod neki? Ő még kisgyermek!

Mintha én nem lettem volna az. Hamar hozzászoktam, úgy kezeltek, mint a fölnőttet, s ugyanakkor nagyon kényeztettek. Különösen a keresztanyám, ez fájt a húgomnak eszmélése óta. Keresztanyám éreztette is vele: ő bizony egy rosszul sikerült gyermek hozzám képest. Valaki betanította szegénykémnek: „kici vadok de cunya”. S ha vendég jött, fölszólították: mutatkozz be szépen, Loncika! Ezt mondta.

Ott hagytuk Sajót, behúzódtunk a melegbe, bekuporodtam a sarokba, s egyfolytában a kutyára gondoltam. Akkor döbbentem rá, mennyire szeretem, amikor már nem volt többé. Szegény nyomorult pára. Olyan döglesztően csúnya volt, kedves porfája ellenére, holott fajtája okán lehetett volna gyönyörű is. Valamiféle komondor- vagy kuvasz-keverék, semmire sem volt jó, a szárnyasokat legföljebb kergette, de nem őrizte, s a házba bárki bejöhetett volna tőle. Ám a hozzánk tartozó vendégeket megmorogta, vicsorított is rájuk, s olykor meg is harapta őket. De harapni sem tudott igazán. Anyám nem kedvelte. Pontosan azért, mert ilyen volt. Semmirekellő, mihaszna. Anyám parasztlogikája szerint. Én meg éppen ezt szerettem benne. Létező lény volt, semmi egyebet nem csinált, csak azt, amire a természet rendelte. Élt, evett, ivott, aludt, s ha úgy hozta kedve, kellemetlenkedett más élőlényeknek. Méreteiktől függetlenül. Ha anyám nem vette észre, beszökött a szobába, odasurrant az ágyamhoz, fejét a kezemhez dugta, ráfektetve állát az ágy peremére és nyaldosott. Addig lökdösött, fölfelé döfködte orrával a karomat, míg meg nem simogattam a fejét. Büdös volt szegény. Nem kívánt mást, csak szeretetet. Lonci félt tőle, a szeretetet csak tőlem kapta meg. És az is igaz, hogy egész testével, farka lóbálásával, tekintetével, csorduló nyálával kifejezte háláját, dörgölőzéssel pedig a viszontszeretetét.

Az ő elmúlása okozta az első hiányérzetemet, ami az évtizedek egyre gyorsabb pergésével csak szaporodik, növekszik bennem. Rokonaim, hozzám tartozóim, barátaim távoztával egyre kínzóbban. Úgy érzem, szerves részei voltak az életemnek és pótolhatatlanok. Arra megfelelő pillanatokban megszólítanám őket. Megosztanám olyan örömömet, amiről tudom, ők is annak örülnének. Minden halottamnak megvan a maga bérelt helye ebben az emlékezés-vonatban. Több kutyám is volt. Kamaszkoromig még kettő, de valahogyan ő, Sajó él az emlékezetemben, mint pótolhatatlan hiány, és nem tudom, amikor unokáim fejét megsimogatom, abban a simogatásban nincs-e benne hajdanvolt, nyolc évtizede elmúlt, eltávozott Sajó kutya emlékezete, szeretetvágya?

A bolond ló halála

A bolond ló Ozora volt. Se lábán, se fején semmi fehér megkülönböztető jel, mindenütt barna volt, mintha csokoládéba mártották volna. Alakja anatómiailag a legrosszabb. Csapott far, hordóhas, kiütköző bordacsontok, durván álló mar, mélyen hajlott hát, ráülni sem mertem, mert attól tartottam, beroppan alattam. Farcsontja kiállt, mellső lába térdben beroggyant, hátsó lába dongásan állt. De rúgni azért hatalmasakat tudott vele. Nyakában semmi kecses hajlat, egyenes, vékony, és lógatta a fejét.

A fejében viszont volt valami emberi. Tartásából, alakjából, „lóságából” mélységes szomorúság sugárzott. Szerette a kockacukrot, hálásan meg is köszönte, bólintással, de bánata nem enyhült. Néha órákig lógatta a fejét az abrak fölött, s nem harsolt. Olyankor, ha vizet kínáltam neki vödörben, belehajtotta ugyan nagy szomorúan az orrát, de csak beleprüszkölt, hogy rám csapott a friss víz. Nyugodt természetű volt, de bolondsága éppen abban rejlett, hogy kocogott, kocogott, nem lehetett siettetni. Egyszerre aztán, váratlanul ügetésbe csapott és hirtelen abbahagyta. A kocsira eleve úgy kellett fölrakodni, hogy ezek a váratlan ugrabugrák ne rázzák le a gyümölcsösládákat az útra. Egy alkalommal mentünk ki Nyírbe a nyári hőségben, s a poros, homokos úton a kerekek a puha talajba mélyedtek. Hirtelen megugrott, s Ida nagynéném, akit különben nagyon kedveltem, a széles kocsi végében ülvén, leesett. Semmi baja nem lett szerencsére, de engem gyanúsítottak: én gonoszkodtam. Fura, hogy az oktalan gyanúsítgatás egész életemen végigkísér. Mindenféle dologgal meggyanúsítottak már, egyszerűen rám fogtak olyasmiket is, amiket sohasem mondtam. És nem is sejtették alighanem, hogy minden esetben visszamondták nekem a hazugságot, amit persze én számonkértem az illetőn, mire mind a két emberem megsértődött rám, és egy rólam szóló hazugságból két ellenséget szereztem. Néhány éve még bosszankodtam az ilyesmim, de az öregség áldásaként az undoronckodás már hidegen hagy, s azok meg lassan-lassan végleg kihűlnek, akik sportot űztek ellenem hazudozásaikból. És téves, rosszhiszemű föltételezéseikből. A rend kedvéért ezeket persze majd jóval később összegezem mind, és beszámolok, mert így utólag megítélve, volt mindig valami mulatságos és őrájuk nézve gyügyencség ezekben a hamis állításokban. „Mondd meg, mit hazudsz, és én megmondom, mit ér az eszed!”

Ama Nyíri úti balesetben fokozta az ellenem való indulatokat, hogy a társaság, amelyet a széles kocsin szállítottam ki a tanyára, megdühödött, mert nem álltam meg azonnal. A nagynénik voltak az utasok az udvarlóikkal, ahogy mondani szokás, nyalka katonatisztekkel, akik kedvükben akartak járni a lányoknak, s agyba-főbe szidtak, majdhogynem megütöttek mesterségesen fölgerjesztett dühükben. Csakhogy Ozora nem állt meg, hiába húztam vissza a száját. Kiváltképp nem, mert menekülni akart attól a ricsajtól, amit az utasok csaptak. A szegény ló nem fogta föl, hiába fut, a zaj forrását, a kocsit könyörtelenül magával cipeli. A tisztek fenyegetőztek: na, majd otthon elintéznek az apámnál! Nem tudták, hogy az apám soha semmiért nem feddett meg, csak az anyám tartott kordában, amennyire tudott. Apám minden disznóságomat kegyes közönnyel vette tudomásul, keresztanyám meg mindenben nekem adott igazat. Akármit csinálhattam.

Ma is beleborzadok abba, amit műveltem keresztanyám lakásában. Komiéban, mert mindenkit elneveztem. Kevés embert hívtam saját nevén.

Földbirtokos és bankár keresztapám szerette a régiségeket. Bútorai stílbútorok, Napóleon-kori, fekete, aranyozott díszekkel fölcicomázott, nehézkes bútorok, amit én ugyan nem kedveltem soha, de mégiscsak 18. század végi, 19. század elejei, viszonylag ritka darabok. Ébenfából talán. Egy szoba ezzel volt berendezve. Karosszékek, asztalok, falnak támasztott állványok. Óriási tükör plafontól a padlóig, s valami tálalófélén két hatalmas porcelánszobor pásztorleányka, méteresek és a 18. század középét idézték meg. Mintha Boucher aktjait öltöztették volna föl paraszt jelmezbe. És azt hiszem, korabeliek is voltak. Ezeket sem szerettem, de műértékük ma már szinte fölbecsülhetetlen.

Nos, ezeket a szobrokat szétraktam a szobában, s halálvékony cérnácskával összekötöztem őket. És még mielőtt megakadályozhattam volna, átjött a bunkó, buta, kövér és otromba szomszédasszony. Neki a cérnának, s a két szobor a földön, fenét a földön!, az ugyancsak ritka keleti szőnyegeken porrá törve.

Keresztanyám vagy tíz év múlva tett megjegyzést szörnyű tettemre. „Milyen jó, hogy összetörted azokat a szobrokat! Mert ezek az állat orosz katonák minden bizonnyal célba lőttek volna rájuk.”

Persze, a szomszédasszonyt azonmód lebarmolta, hogy az öreglány többet nem állt szóba vele, s nekem még a köszönésemet sem fogadta. Milyen igaza volt!

Sokszor vittem keresztanyámat a tanyájára. Nem a széles kocsival, télen szánkóval disznótorokra, tavasszal, nyáron, ősszel a csézán. Persze a „sokszor” az túlzás. Hiszen mindössze néhány esztendőre futotta az életemből arra, hogy kocsit hajthassak, s Ozora is éljen. De tény, ha a Losonczy utcából lefelé fordultam ki a kapun a Széchenyi körútra, Ozora tudta: a Nyíri útra térünk, a gyümölcsösbe. Ha jobbra fordultam, fölfelé a Kápolna utca és a városközpont irányába, tudta, hogy keresztanyámhoz megyünk, és onnét a Városföldre. A falusi tehenek közös legelésből hazatérve, mind megismerték a kaput, ahová tartoztak. Ezt sokszor megcsodáltam Kerekegyházán. Ozora azonban más volt. Nem a tehén ösztöne, hanem kutyához hasonlítható okossága, memóriája terelte a megfelelő útra. S ha hazafele tartottunk, önként megállt a ház előtt néhány lépéssel, hogy tere legyen befordulni a kinyíló kapuba, pontosan közepütt a kocsival, ami a csézával nem volt gond, de a széles kocsival igen, mert éppenhogy kényelmesen befért a nem teljesen széttárt kapuszárnyak között.

Kutyáink is ki tudták mutatni érzelmeiket. Sokkal nagyobb mértékben, mint Ozora. Fülükkel, orrukkal, fejükkel, viháncolásukkal. Ozora csak fejtartásával, legföljebb horkantásaival hozta tudomásomra, ha örült. Érzelmeinek alapállapota azonban a szomorúság volt, aminek az okát nem tudtam. Apámmal néha beszélgettünk róla, amint ott álltunk az istálló ajtajában, az ajtókeret jobb- és balfeléhez támaszkodva, de nem tudtuk megfejteni, mitől is szomorú.

Egy éjszaka fura, lélekbe markoló, nehéz, tompa dübörgésre ébredtem, amit a talaj közvetített valahonnét. A fönti házban ezt nem észlelhették, mert néhány lépcsővel magasabban voltak, s a másfélszáz éves boltíves pince elnyelt minden föld által közvetített külső zajt.

Apám is fölriadt a félelmetes, lélekszorongató dübörgésre, amely mintha a föld mélyéből jött volna. Egyszerre dugtuk ki a fejünket az udvarra, de apám először visszatolt a szobába. Fönt, nagyanyáméknál nem hallatszott a duhogás. Ajtót sem nyitottak. Együtt fejtettük meg a titkot: a hátsó udvarból, az istállóból származhatott a zaj. Apám petróleumlámpát gyújtott, és úgy mentünk ki a sötétbe. Már nem kergetett vissza. A tyúkólban a szárnyasok is riadoztak, szörnyű ronda keverék kutyánk is velünk loholt, koszos szürke szőrzete loboncos volt, s a hátán egy tenyérnyi kidudorodó barnásfekete folt, mintha idegen anyagból ráragasztották volna az ujjnyi vastag „flekket”. „Cipőtalpat”. Mert így definiálta a jelenséget a nyíri úti feles gazda, akitől a kutyát kaptuk Sajó halála után. Szörnyeteg mivolta okán Sztálinnak hívtuk, amiből majd akkor lett baj, amikor megjelentek személyesen Sztálin követei.

Ozora a földön feküdt, fejét ritmikusan döngette a talajhoz, s szörnyülködve láttuk, hogy feje pörölyütései nyomán az istálló talaja kissé bemélyedt. Ehhez hasonló, ám óriási mélyedéseket a Niaux-barlangban láttam, majd nyolcvan esztendővel később, de azokba mamutok feküdtek bele, s hatalmas testükkel mélyítették ki a laza, nedves földet, amibe az akkor nyolcéves Kornél unokám rögtön belemászott.

Apám nem tétovázott. Magára kapkodta ruháit, télikabátját, és éjnek évadján rohant az állatorvoshoz. A „lúdoktor” már a saját kocsiján érkezett meg, s hozta apámat is. Mire megjöttek, ébren volt a ház, nagynénéim vacogtak, dideregtek, anyám Loncit visszatartotta, és messziről, a mi lakunkból leste a fejleményeket.

Hárman mehettünk be az istállóba. Apám mindenkit kizavart. Ozora száján véres hab csorgott, s szeme tágra nyíltan bámult a semmibe. Őrületes rettegést sugárzott, s én úgy éreztem, engem keres, segítségemért könyörögve. Éppen úgy föl volt fújódva, mint Sajó kutyánk halálakor.

A „lúdoktor” mondott valamit az apámnak, megcsóválta a fejét, és széttárva kezét, eltávozott. Nagynénéim, nagyanyám iparkodtak az istállóba, apám azonban senkit sem engedett a hátsó udvarba, s nekem is intett, menjek vissza a lakásba. Aztán ő is bejött, a bezárt íróasztal fiókjából elővette ezüstözött forgópisztolyát, ami még később szerepel életem történetében, és kivonult egyedül az istállóba. Furcsa, csattanó dörrenés, iszonyatos halálnyerítés, „s a többi néma csönd.” Csak a húgom zokogott föl, pedig ő nem is tudta, voltaképpen mi történik.

A lélegzetfojtogató mély dübörgés, a csattanás, az utána következő rémületes csönd és kishúgom szipogása háromnegyed század múltán is elevenen él emlékezetemben.

Az ötvenes években elmeséltem Bókának lovunk halála történetét. Talán fő műve, az Alázatosan jelentem után, halála előtt egy évvel, 1963-ban adták ki Nandu című regényét két kötetben. Az én elbeszélésemre utalt vissza Gidrán Janinak a csudálatos és nemes vérből származó csődör halálának a leírásában Bóka. Persze a főszereplő gróf és környezete rajzába, karakterébe szervesen beleillesztve. Nekem adott könyve dedikációjában ezt írta: „Szalay Karcsinak szeretettel, sok köszönettel, (még több reménnyel)”. Istenem, miben reménykedhetett haldokolva? Mert remény akkorra már nem sok maradt számára, alig fél esztendő múlva elvitte a szíve. Mint ázott verebek a villanydróton, ültünk ágya szélén, s parancsára dohányoztunk. Bessenyei Gyuri, Koczkás Sanyi, Sík Csaba, Egry Péter, Wéber Tóni. – Fújjátok csak a füstöt barmocskáim, mondta szeretettel, mert ő nem cigarettázhatott. Azt mondta egyszer, az emberek még bagózni sem tudnak. Nem sejtik a szerencsétlenek, hogy az is művészet, és persze, mi is ütődött kocák vagyunk, szárított lótrágya való nekünk, nem finom minőségű dohány.

Keresztanyám felesével kötött szerződése tartalmazta azt a passzust, hogy évenként hányszor köteles kocsival kiszállítani a tanyára. Vetéskor, aratárskor, csépléskor, disznóöléskor mindenképpen, és még nem tudom, hányszor. Komi azonban nemcsak okos volt, de tapintatos is. Bár e két tulajdonság összefügg. Fölöslegesen sohasem zargatta a felest, akinek a nevét elfeledtem. Több gyermekük is volt, legfőbb jellemzőjük, ami megmaradt bennem róluk, a rendes öltözet és a tisztaság. A városföldi út csak egy szakaszában volt kövezett, földúttal folytatódott, s mindig a végére akartam kocsizni, de ez nem jött össze soha. A villanyvezeték is a földes út kezdetéig tartott, de nincs ezen semmi csodálkoznivaló. A város másik végében, a Nyíri úton sem volt villanyvezeték, sőt a kecskeméti tanyavilág kisnyíri tájain még a hetvenes években sem volt villany. Jött aztán egy kitűnő hármas a városvezetésbe, Pozsgay, Gajdócsi, Romány. Az a gubanc a dologban, hogy pártfunkcionáriusok voltak, de merőben elütő karakterek. Pozsgay volt köztük a legműveltebb és a legtoleránsabb. Voltaképpen Aczél ellenlábasa volt, nagyformátumú kultúrpolitikus, a nemzeti ellenzék tagja, ha úgy tetszik. Bíró Zoltán, Csoóri Sándor, a lakiteleki Lezsák Sándor barátja. A legjobb barátom, azaz az öt-hat legjobb között az egyik, Szentendrei László doktor feleségétől tudom, hogy Pozsgay is, Gajdócsi is sokszor kint járt Lakiteleken Lezsáknál, de Romány távol tartotta magát, mint vérkommunista, az afféle elkóboroltaktól. Csakhogy éppen ő is részese volt a város föllendítésének, és nem akadályozta a Pozsgay-Gajdócsi féle iparkodást. Így lett a Nyíri út környékén villanyvezeték, de Városföldön, amíg odajártam, a Horthy-korszakban még nem volt.

Iskola a Hosszú utcában

Hatesztendős koromban újabb helyszínnel bővült gyermeki létezésem világa. Az elemi iskolával, és az odavezető utcákkal. A Losonczy utca beletorkollott a Mária, a Munkácsy és a Hosszú utcába, s ezáltal egy furcsa, szabálytalan terecske keletkezett. Négy kikövezetlen utca által alkotott terecske. Egyik oldala beszűkülve elnyúlt egészen a sárga keramitkockás Széchenyi körútig, amelyen eljuthattunk a Nyíri útig, s még tovább, egy borbélyüzlet és a Szegedi malom előtt elhaladva, nekiszaladt a Mária városi pályaudvarnak. Mit pályaudvar! Egy kis állomásig, amelyben két vagy három sínpár végződött, s onnét utazhattunk a környező településekre, falvacskákba és tanyákra, többek között Lajosmizsére és Kerekegyházára is.

Mesebeli volt ez a kisvasút. A 424-eseknél jóval kisebb, tölcsér alakú kéménnyel a mozdonya, mint a Buster Keaton- és a Chaplin-filmekben, és rettenetesen pöfékelt, mintha kínlódva vonszolná maga után az alig két-három kocsit. A lépcsőföljárók magasan helyezkedtek el, mai ésszel fölfogni sem tudom, hogyan tudtak oda fölkapaszkodni a hosszúszoknyás, jobbára sötétkék-fehér mintás ruhájú parasztasszonyok, rendszerint óriási batyuikkal, amelyek alig fértek be a kupék ajtajain. A kosarak még hagyján, azokat olykor a fejükön vitték, mint az afrikai néger nők nagyméretű vizeskorsóikat. Mivel elképzelhetetlen volt, hogy ilyen terhekkel begyalogolhattak volna a közeli falusi vagy városi megállókhoz, a mozdonyvezető minden nagyobb fánál megállt, s megvárta, míg a paraszt néni lekászálódott vagy keservesen fölkapaszkodott. Mindenkit ismert és mindenkiről tudta, hol száll föl, s hol száll le. Minden tanyasi parasztnak megvolt a maga külön bejáratú megállója.

Idilli világ.

A pályaudvar mögött kissé jobbra délkeletre találhattuk meg a Széktói strandot, a kecskeméti és környékbeli fiatalok első számú találkahelyét, és a sporttelepet, vele szemben a KAC-pályát, ahol a legtöbb atlétikai- és focimeccset bonyolították le még gimnazistakoromban. Kamasz időszakom felejthetetlen sikereinek és kudarcainak a színtere. De ne fussunk ilyen messzire az időben, maradjunk az iskolába vezető utcában.

Kilépve a kapun, szemben vélünk a Gömöri bácsiék sötétbarna, magas fakerítése és kétszárnyú kapuja, két kicsi, sötétbarna keretes ablakos, fehér háza. Ha kinéztem az ablakon, mindig ez a látvány tárult elém. Szerettem hozzájuk átjárni, de mindig szorongással, mert Gömöri néniből sugárzott a szigorúság. Ám Gömöri bácsi mulatságos figura volt – mint Göre Gábor Mühlbeck Károly rajzain. Megelevenedve a való világban. A felesége pedig termetes, testes, uránál másfél fejjel magasabb, időtlen korú nőszemély. Ő parancsolt mindenben, de soha ki nem ejtette volna a száján a „férjem” szót, mert azt ledér erkölcstelennek tartotta.

Olyan jó gazdaemberek voltak, mint az én nagyapám, de az ő birtokuk megmaradt az államosításokig.

Istenfélő katolikusok voltak olyannyira, hogy legidősebb gyermekük hittérítőként Afrikát járta, s ha néha hazatért, kitárta előttünk a fekete kontinens világát. Beszűkült, poros kisvárosi életet éltünk, de az ő érzékletes elbeszélései nyomán mi is vele kóborolhattunk a dzsungelekben.

Még mindig a túloldalon és útban az iskolába, állt Balásfalvi-Kiss Flóra nagyapjának a masszív, jómódról árulkodó háza, afféle „úri-ház”, szinte a mi kapunkkal szemben. És lejjebb egy még zártabb, zárkózottabb családé, a Tantóéké. Ők viszont a reformáció lelkes híveiként a református eklézsián fontos szerepet töltöttek be. Volt vagy három, tőlem jóval idősebb fiuk. Szóba sem álltak velem, de 1945 után ők is éppen úgy eltűntek, ahogyan a Gömöri fiú, a katolikus hittérítő. 1944 és 1950 őrületes átrendeződéseket hozott a város lakóinak az életében. A régi, még 19. századi békebeli világ alakjai eltűntek, kicserélődtek, és a város megindult a lassú lepusztulás útján. Közéjük tartozott az utca végében lakó sokgyermekes, nyomorgó zsidó család is, egy kövér asszony vagy hat gyermekkel. A német megszállás után nyilván bevagonírozhatták őket is, és többet nem kerültek elő. Illetve, mintha 1946-ban láttam volna egy főtéri antikommunista (Rákosi ellenes) tüntetésen a legnagyobb fiút kíváncsiskodni, de furcsamód idegenül nézett vissza rám, s meg sem mertem szólítani. Az utcában példátlannak számító atrocitás történt a német megszállás idején. Valaki horogkeresztet festett nyomorúságos, rozoga kerítésükre, de az utcában lakó két kamasz fiú lemosta az utcánkra mért gyalázatot. Egy sánta szabótanonc és egy ipari iskolás fickó, aki belga tőrmarkolatot készített nekem alumíniumból. Mindkettővel igen jóban maradtam még az egyetem elvégzése után is. Őrület, hogy a nevüket elfeledtem. A szabótanonc fiú Gáspárék és Gömöriék között lakott. Gáspár bácsi Pálma apja volt, a mindig vidám, szőke szexbombáé, akinek három szép lánya volt, az egyik Piros Ildi színésznő, a másik orvos lett Szegeden, a harmadik, a legidősebb pedig talán köztük a legizgalmasabb női jelenség.

Ama időkben a három lány nem is élt még. Pálma néni, Ida nagynéném barátnője, sokat járt hozzánk hajadonként, s nemcsak engem bűvölt el, de vonzotta gimnazista társaimat is. Nem a szépség, hanem az erotikus vonzás megtestesítője volt kamasz szemünkben. Hazafelé jövet a piarista gimnáziumból, vagy hat-nyolc gyerek kísért mindig a kapuig, s ott toporogtak hosszasan. Azzal az ürüggyel, hogy hallgatták meséimet, a különféle May Károly-szerű kalandokat. Valójában mindannyian Pálma nénit akarták látni, akinek fogalma sem volt arról, hogy az ő rajongói hada tolong a mi házunk előtt. Várva, hogy föltűnjön a túlsó járdán. Istenem! Az egészséges kamaszkor szépségei.