Borító

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lisa Kleypas: Crystal Cove

Piatkus Books, New York, 2013

Fordította: Gázsity Mila

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Könyvterv: Gelányi Mariann

Copyright © 2013 by Lisa Kleypas

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-053-7

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Egy

Bármibe fogadhatunk, jegyezte meg magában komoran Justine Hoffman, hogy kilencvenkilenc félresikerült szerelmi bűbáj után a századik sem fog az előzőknél jobb eredményt hozni.

Rendben, feladom.

Tudta, hogy sosem lesz szerelmes. Sosem érti meg, sosem tapasztalja meg azt a rejtélyes jelenséget, amely egybeforraszt két lelket. A szíve mélyén mindig is sejtette, hogy így lesz, de igyekezett ezerféle tennivalóval lekötni a figyelmét, nehogy foglalkoznia kelljen vele. Ezzel azonban az volt a gond, hogy előbb-utóbb kifogyott az elvégezni való feladatokból, és attól fogva egyedül arra a bizonyos dologra tudott gondolni, amit addig óriási erőfeszítések árán próbált kerülni.

Ha hullócsillagot látott, ha elfújta a születésnapi tortán a gyertyákat, Justine mindig kívánt valamit. Pénzérmét dobott a szökőkutakba, és ráfújt a pitypang bolyhos fejére, hogy a magok apró, tollas ejtőernyőként szálljanak szanaszét. Minden kívánság mellé elsuttogott egy megidéző varázsigét is. E szavakkal szólítalak… siess hozzám mihamarabb… a sors bárhol rád talál… szerelem béklyóba zár… jöjj el hozzám.

Csakhogy a lelki társa sosem jelent meg.

Hiába böngészte végig az anyjától tizenhat éves korában kapott grimoár minden egyes lapját, nem talált olyan szertartást vagy olyan varázslatot, ami segíthetett volna egy sivár szívű boszorkányon. Nem akadt benne semmi egy olyan fiatal nő számára, aki szörnyen sóvárgott, hogy része lehessen abban a kivételes, egyben teljesen mindennapi élményben, amit szerelemnek hívnak.

Justine igyekezett úgy tenni az egész világ, de legfőképpen saját maga előtt, mintha nem zavarná a dolog. Többször is kijelentette, hogy nem vágyik kötöttségekre, nincs szüksége senkire. Amikor azonban egyedül volt otthon, és a fürdőkádban lefolyó víz kis örvényét bámulta, vagy az egyre sűrűsödő sötétséget a szobája sarkában, újra meg újra visszatért egy gondolat: érezni akarok. Olyan szerelmet kívánt magának, ami végigkíséri az életen. Olyan férfiról álmodott, aki úgy szaggatja szét a köré épített falakat, mintha selyemből lennének, hogy végre teljesen átadhassa neki magát. Akkor talán nem érezné annyira szűknek a világot, olyan végtelenül hosszúnak az éjszakákat. Akkor talán az lenne az egyetlen vágya, hogy az éjjel sose érjen véget.

Gyászos borongását unokatestvére, Zoë érkezése szakította félbe.

– Jó reggelt! – köszönt vidáman a nő belépve a konyhába. – Elhoztam a könyvet, amit kértél.

– Már nem kell – felelte Justine a kávéjába bámulva. A fából készült munkalapú pult mellett ült, az állát a tenyerében nyugtatta. – De azért köszönöm.

Az őszi szél a tenger sós levegőjét és dízel üzemanyag enyhe szagát sodorta magával Friday Harbor kikötője felől. Az ismerős, cseppet sem kellemetlen illat belengte a fogadót, ám ezen a szeptemberi reggelen nem tudta jobb kedvre deríteni Justine-t. Az elmúlt néhány napban rosszul aludt, és a kávé szinte semmit sem segített.

– Nincs időd rá? – kérdezte együttérzőn Zoë. – Azért itt hagyom nálad egy időre. Én már annyiszor olvastam, hogy gyakorlatilag kívülről fújom. – Szőke, hullámos fürtjei a vállára omlottak, amikor előrehajolt, hogy az unokatestvére elé tegye a könyvet, melynek megsárgult, számtalanszor forgatott lapjait csak az imádság tartotta össze. A borítón egy aranyszínű szaténruhát viselő, félig aléltnak tűnő nő hevert.

– Miért olvasol el valamit újra meg újra, ha már úgyis tudod, mi lesz a vége? – nézett fel Justine.

– Mert egy jó hepiendet érdemes többször is megtapasztalni. – Zoë kötényt kötött, és a haját ügyesen összefogta egy műanyag csattal.

Justine ajka vonakodó mosolyra húzódott, megdörgölte a szemét, és arra gondolt, hogy nem ismer senkit, aki jobban rászolgált arra a bizonyos hepiendre, mint Zoë. Másodunokatestvérek voltak, és gyerekkorukban csak időnként találkoztak, az utóbbi években azonban olyan közel kerültek egymáshoz, mintha testvérek lennének.

Justine valamivel több mint két éve kérte meg az igen tehetséges szakácsnak számító Zoë-t, hogy dolgozzon Friday Harborben található panziójában, a Festői Kilátásban. Ő maga a vállalkozás üzleti részét vitte, beleértve az irodai feladatokat, a takarítással és karbantartással összefüggő munkákat, így az unokatestvérére a leltározás, az élelmiszer-vásárlás és a főzés maradt. Zoë személyisége és kulináris művészete olyan jelentős mértékben járult hozzá a fogadó sikeréhez, hogy Justine felajánlotta, legyen társtulajdonos a cégben.

A társulásukkal egyfajta tökéletes egyensúly jött létre – Justine szókimondó, impulzív természetét épp a megfelelő arányban ellensúlyozta Zoë diplomatikusabb megközelítési módja és türelme. Feltétlenül megbíztak egymásban, és mivel már mindketten látták a másikat a legjobb és legrosszabb formájában, őszintén beszélgettek az álmaikról, félelmeikről és bizonytalanságaikról. A kapcsolatukban nem azok a dolgok voltak a legfontosabbak, melyeket egyformán ítéltek meg, hanem inkább az, amikor nem értettek egyet, és segíthettek a másiknak új, friss szögből szemlélni valamit.

Közösen vitték sikerre a Festői Kilátást, amely népszerűvé vált mind az idelátogatók, mind pedig a helybeliek körében. A fogadóban esküvői fogadásokat és magánrendezvényeket szerveztek, emellett havi rendszerességgel sor került főzőleckékre és borkóstolókra is. A turistaszezon alatt a panzió mindig tele volt – vagy majdnem tele –, de általában akkor is ki tudták adni a szobák harmadát, amikor a szigetre alig érkeztek látogatók.

A két unokatestvér között nem lehetett sok hasonlóságot felfedezni – a barna hajú, barna szemű Justine magas volt és vékony, Zoë pedig egy szőke bombázó, akinek láttán a férfiak úgy viselkedtek, mint a régi rajzfilmszereplők, amikor csorog a nyáluk, kocsányon lóg a szemük, és forró gőzpamacsok távoznak sisteregve a fülükből. Zoë dús idomai ellenállhatatlanul vonzottak egy bizonyos férfitípust – az effajta férfiak olyan borzalmas szövegekkel próbálták felszedni, amiből világossá vált: azt hiszik, hogy a nő nagyjából akkora IQ-val bír, mint egy átlagos szobanövény.

Zoë közelebb tolta Justine-hoz a romantikus regényt.

– Csak néhány oldalt olvass el belőle. Annyira magával fog ragadni a történet, hogy úgy érzed majd, mintha más helyen, más korban élnél. És a férfi főszereplő egyszerűen csodálatos – sóhajtott fel álmodozva. – Magával viszi a nőt egy sivatagi kalandra, melynek során egy ősi, elveszett város után kutatnak. Minden veszélytől megóvja, és közben olyan szexi… olyan melankolikus…

– Attól tartok, ha ilyen regényhősökről olvasok, akkor a lehető legrosszabbkor támadnak teljesíthetetlen elvárásaim… épp akkor, amikor inkább vissza kellene vennem belőlük.

– Már ne haragudj, de nem tudtam, hogy a férfiakat illetően túlzók lennének az igényeid.

– Pedig régebben azok voltak. Amikor még kizárólag olyan fickókkal randiztam, akiknek rokonszenves egyénisége, elfogadható testalkata és állása volt. Most viszont gyakorlatilag ott tartok, hogy jöhet bárki, aki nem nős, és épp nem a börtönbüntetését tölti.

– Attól még nem válnak túlzottá az ember elvárásai, ha képzeletbeli férfiakról olvas. Ez egyszerűen csak egy kellemes módja annak, hogy kiléphess a valóságból.

– És neked természetesen nagy szükséged van a valóság elől menekülésre – jegyezte meg szárazon Justine. – Hiszen ott a vőlegényed, az a rusnya troll.

Zoë felkacagott. A vőlegénye, Alex Nolan, helybeli építési vállalkozó volt, akit sok mindennek lehetett nevezni, de „rusnya trollnak” biztosan nem.

Kivételesen vonzó férfi volt, izmosan vékony, sötét hajú, tökéletes, metszett arcvonásokkal, gleccserkék szemmel.

Fel sem merült volna senkiben, hogy a kedves, gondoskodó természetű Zoë-t épp a cinikus, nagyivó Alexszel próbálja összeboronálni. A férfi azonban mindenkit meglepett – beleértve saját magát is –, amikor nyáron elvállalta Zoë megbízását egy tóparti ház átalakítására, és a munka során fülig beleszeretett a nőbe. Felhagyott az ivással, és rendbe tette az életét. Egyértelmű volt mindenki számára, hogy Zoë a kisujja köré csavarta, és olyan édesen irányította, hogy a férfi mintha észre sem vette volna, hogy „ráncba van szedve”… vagy pedig a legkevésbé sem érdekelte.

Justine még sosem tapasztalta meg az igazi szerelmet, ám ez nem akadályozta abban, hogy felismerje. Amikor Zoë és Alex együtt voltak, mindig igyekeztek fesztelenül viselkedni, de a kettejüket összekötő érzés ehhez túlságosan új, túlságosan erős volt, és nem számított, mennyire diszkrétek, a szerelmük hevessége szinte tapinthatóan jelen volt mindenütt. Néha még a hangjukon is érzékelni lehetett, hogy teljesen eltölti őket – mintha úgy kellett volna emlékeztetniük magukat, hogy vegyenek levegőt is.

Voltak, akik szörnyen magányosnak érezték magukat egy ilyen érzés láttán.

Elég ebből, parancsolt magára szigorúan Justine. Remek az életed, megvan mindened, amire csak szükséged lehet.

Hiszen végül mégiscsak része lett szinte mindabban, amire korábban vágyott: szerető barátok… otthon… kert… tornác, telerakva cserepes nebáncsvirággal és csüngő verbénával. Majdnem egy éven át még fiúja is volt… Duane, a tetovált, dús barkójú motoros, aki mindig olyan jóízűen nevetett.

Csakhogy Duane néhány hete véget vetett a kapcsolatuknak, és ha mostanában összefutottak, barátságosan, de távolságtartóan viselkedett, és nem nézett a szemébe. Azért szakítottak, mert Justine-nak sikerült halálra rémítenie a férfit.

A nő tekintete megállapodott a romantikus regényen, aztán úgy tolta el magától, ahogy az ember egy laktató vacsora után a második szelet süteményt szokta.

– Köszönöm, hogy elhoztad… de egyáltalán nem állt szándékomban elolvasni – bökte ki, miközben az unokatestvére bekapcsolta a sütőt, és a kávéfőzőhöz lépett, hogy töltsön magának egy csészével.

Zoë kíváncsian nézett hátra.

– Akkor mégis mit terveztél vele?

Justine ajka önironikus mosolyra húzódott.

– El akartam égetni, aztán vettem volna neked egy új példányt.

Zoë épp tejszínt készül a kávéjába keverni, de a kanál mintha állandóan kicsúszott volna a kezéből. Végül Justine felé fordult, és inkább egyenesen rákérdezett:

– Miért akartad elégetni az én romantikus regényemet?

– Hát, tulajdonképpen nem az egész kötetet akartam elégetni, csak egy lapot. – Látva unokatestvére értetlen arcát, Justine szégyenlősen folytatta: – Szerettem volna… na szóval, egy bűbájra készültem… amihez az egyik utasítás az volt, hogy „pergamenre írt szerelmes szókat” lobbantsak lángra. Úgy gondoltam, egy romantikus regény lapja megteszi majd.

– És kit akartál elvarázsolni?

– Magamat.

Zoë arckifejezéséből ítélve a faggatózás még csak most kezdődött.

– Neked főznöd kell, nekem meg ideje kitolnom a kávéskocsit az előtérbe… – hadarta Justine.

– A kávéskocsi várhat – hangzott a kedves, ám hajthatatlan válasz.

Justine mélyet sóhajtva visszaült a székébe. Átfutott az agyán, hogy kettejük közül őt tartják konoknak és parancsolgatósnak, pedig Zoë sokkal, de sokkal többször eléri, amit akar. Épp csak tapintatosabban, halkabban, visszafogottabban csinálja.

– Már korábban is említettél valamit bájolással vagy igézéssel kapcsolatban – jegyezte meg Zoë. – Emlékszem, amikor gondjaim voltak Alexszel, felajánlottad, hogy megátkozod. Azt hittem, csak tréfálsz, hogy jobb kedvre deríts… de most az a benyomásom, hogy nem vicceltél.

Nem. Justine valóban nem viccelt.

Sosem csinált titkot abból, hogy a pogány hagyományban nevelkedett. Azt azonban nem vallotta be rögtön, hogy Marigold, az anyja, született boszorkány volt.

A boszorkányságnak annyi fajtája létezett, hogy hacsak nem ragasztottak hozzá jelzőt, a szó voltaképpen nem sok jelentéssel bírt.

Létezett a klasszikus boszorkányság, az eklektikus boszorkányság, a monoteista boszorkányság, aztán ott volt még a gardneriánus válfaj, a gót, a wicca, és így tovább. Az öröklött hagyomány a boszorkányság egy ritka, évszázadokra visszamenő kategóriája volt, amelybe a született boszorkányok tartoztak… azok, akiknek a DNS-ében volt a varázslat.

Justine-t az anyja egész gyerekkorában erre a hagyományra tanítgatta. Fesztiválokra hurcolta magával, táborokba, előadásokra… gyakran teljesen figyelmen kívül hagyva a tanévet, az iskolai kötelezettségeket. Egy évig Oregonban éltek, a következőben azonban átköltöztek egy sacramentói pogány közösségbe… aztán jött néhány hónap Új-Mexikóban… majd Alaszkában… Coloradóban… Justine felidézni sem tudta az összes helyet, ahol laktak, de mivel gyakran tértek vissza Friday Harborba, ez jelentette számára az otthont.

Ha az üveg gyertyatartó belsejében lerakódó korom mintája egy kardokkal átdöfött szívre emlékeztetett, akkor Marigold kijelentette, hogy ideje újra útra kelniük. Jeleket látott a lábnyomokban, a felhők alakjában, egy pók mozgásában, a hold színében.

Justine már nem is emlékezett pontosan, hogy mikor gyűlölte meg nomád életüket, mindössze azt tudta, hogy egyszer csak elkezdte zavarni, hogy negyed óra alatt össze tudták csomagolni mindenüket. – De hát olyan jó móka mindig új helyeket megismerni – próbálta felderíteni Marigold. – Szabadok vagyunk, mint a madár, Justine. Épp csak szárnyunk nincs. – Azonban még a vörösbegyek és seregélyek is több időt töltöttek a fészkükben, mint ők ketten.

Talán minden másképp alakult volna, ha Liam, az apja még életben van, de a férfi Justine kisbaba korában meghalt. Marigold nem sokat beszélt róla, a kislány azonban annyit kivett a szavaiból, hogy Liam gyümölcskertész volt, akinek a farmján alma, körte és cseresznye termett. Úgy ismerkedtek meg, hogy Marigold almát készült venni az őszi napéjegyenlőség ünnepére. A férfi vörös kendővel fogta hátra hosszú, fekete haját, hogy ne hulljon a szemébe, és úgy hámozott meg egy almát, hogy a héj egyetlen, hosszú csíkot alkosson, ami a földre pottyanva kiadta Marigold nevének kezdőbetűit – a nő ezt jelnek tekintette.

Azonnal összeházasodtak, ám Liam a rá következő évben meghalt. A kapcsolatuk olyan rövid és olyan heves volt, mint a nyári vihar. Marigold nem őrzött meg egyetlen fotót sem a férfiról, és nem akarta megtartani a jegygyűrűjét, a zsebkését vagy a gitárt sem, amelyen játszott – Liam Hoffman létezésének Justine maradt az egyetlen nyoma. Ugyanolyan dús, sötét haja és barna szeme volt, mint az apjának, és az anyja szerint örökölte a mosolyát is.

Amikor a kislány történeteket szeretett volna hallani róla, Marigold megrázta a fejét, és elmagyarázta, hogy egy szeretett személy halála után minden vele kapcsolatos emlék az ember szívének egy titkos zugában gyűlik össze – csak akkor veheti elő és idézheti fel őket, ha valóban felkészült rá. Justine egy idő után rádöbbent, hogy az anyja sosem áll majd készen erre. Volt azonban valami, amit Marigold semmiképpen sem akart elfelejteni néhai férjével kapcsolatban, mégpedig azt, hogy a szerelem a legrosszabb dolog, ami valakivel megeshet. Hogy emiatt gyűlöli meg a tavaszi szellőt, a gitárzenét és az alma ízét.

Amikor elmerengett azokon a kaotikus éveken, Justine úgy gondolta, már érti, miért nem tudott az anyja egy helyen megmaradni. Ha ugyanis nem menekül folyamatosan, akkor rátalálhat a szerelem, és ha egyszer elkapta, már nem lehet kicsusszanni a markából.

Justine pontosan erre vágyott, méghozzá minden ízében, minden erejét megfeszítve.

– Nem hagyhatnánk ezt az egészet? – fordult Zoë-hoz fáradt szemét dörgölve. – Te nem hiszel ebben, és ha megkísérlem elmagyarázni, miről van szó, a végén teljesen zakkantnak tűnök majd.

– Nem számít, hogy én mit gondolok, csak az, hogy te hiszel benne – nyugtatta meg a másik nő, majd hízelgő hangon folytatta: – Áruld már el, miféle varázslattal készültél megbűvölni magadat?

Justine mogorván lóbálta keresztbe vetett lábát, és mormolt valamit az orra alatt.

– Micsoda? – kérdezte Zoë.

A nő elismételte, ezúttal valamivel érthetőbben.

– Szerelmi bájolással. – Zoë-ra sandított, arra számítva, hogy lenézőn mered rá vagy kineveti. Csakhogy az unokatestvére arckifejezése mindössze némi aggodalomról árulkodott.

– Azért csinálod, mert szakítottál Duane-nel? – tudakolta tapintatosan.

– Hát, nem igazán. Inkább… ó, nem is tudom! Csak hát… Lucy most már Sammel van, téged pedig eljegyzett Alex… és én még sosem voltam szerelmes.

– Vannak, akiknek erre tovább kell várnia… és egy évvel fiatalabb is vagy nálam – vigasztalta az unokatestvére. – Talán jövő nyáron…

– Zoë, nem az a gond, hogy még sosem voltam szerelmes. Hanem az, hogy nem is lehetek.

– Ebben miért vagy olyan biztos?

– Egyszerűen csak tudom.

– De hát benned annyi szeretet van!

– Igen, a barátaim iránt. De ha romantikáról van szó… azt az érzést még sosem tapasztaltam meg. Mintha egy kagylót szorítanék a fülemhez, és ebből próbálnám megérteni, milyen is az óceán. – Justine komor pillantással méregette a romantikus regényt az unokatestvére kezében. – Melyik a kedvenc részed? Melyik oldalt javasolnád egy bűbájhoz?

Zoë a fejét csóválva lapozgatni kezdett a könyvben.

– De ki fogsz nevetni…

– Eszem ágában sincs kinevetni téged.

Zoë olyan könnyen talált rá a keresett a részre, hogy nyilvánvaló volt, hányszor olvashatta már újra, aztán pirulva az unokatestvére felé nyújtotta a kinyitott kötetet.

– Csak ne hangosan…

– Még az ajkam sem mozog majd közben – ígérte Justine, és tekintete máris végigsiklott a lapon. Zoë az egyik pulthoz lépett, és elkezdte kimérni egy tálba a sütemény hozzávalóit.

Te vagy számomra Salamon király bányája… az én még felfedezetlen birodalmam – suttogta a férfi. – Te vagy számomra az egyetlen otthon, melyben megpihenek, az egyetlen utazás, melyre el akarok indulni, az egyetlen kincs, melyet a magaménak akarok tudni. Egzotikus vagy és megszokottan ismerős, andalítasz és felpezsdítesz, te vagy számomra az acélos lelkiismeret és az édes kísértés.

Az egyre szenvedélyesebbé váló jelenet ugyanezen a minden elfogódottság nélküli, lírai hangon folytatódott a következő lapokon is. Justine úgy érezte, hogy szeretne még többet olvasni belőle. – Léteznek egyáltalán ilyen érzelmek? – morfondírozott a könyvvel gesztikulálva. – Úgy értem, te meg Alex persze szerelmesek vagytok egymásba, de… a valóság azért mégsem ilyen, igaz?

– A valóság néha még ennél is jobb – felelte elvörösödve Zoë. – Mert a szerelem nemcsak a nagy, romantikus gesztusokban van jelen, hanem ezernyi apróságban is. Ahogy a szerelmed megérinti az arcodat… vagy betakar egy pléddel, miközben szundikálsz… vagy öntapadós cetlit ragaszt a hűtőszekrényre, hogy emlékeztessen: időpontot kaptál a fogorvoshoz. Szerintem ezek az apró dolgok még a szuper szexnél is jobban erősítik a kapcsolatot.

Justine morcos pillantást vetett rá.

– Kifejezetten elviselhetetlen vagy, Zoë – morogta.

Az unokatestvére pajkosan elvigyorodott.

– Egy nap te is így érzel majd. Csak még nem ismerted meg az igazit.

– És ha igen? – nézett fel Justine. – Ha már találkoztunk, és úgy vesztettem el, hogy fogalmam sem volt, mi lehetne a kapcsolatunkból?

Zoë mosolya elhalványult.

– Még sosem láttalak ilyennek. Nem tudtam, hogy ez ennyire sokat jelent neked. Hiszen mintha sosem érdekelt volna különösebben, hogy szerelmes leszel vagy sem.

– Igyekeztem elhitetni magammal, hogy az egész nem fontos. Néha szinte sikerült is meggyőzni magamat. – Justine összefont karjára fektette a fejét. – Zo… – szólalt meg fojtott hangon. – Ha tíz évvel tovább élhetnél, de cserébe sosem szerethetnél senkit annyira, mint amennyire Alexet szereted… belemennél?

– Nem – válaszolta habozás nélkül a másik nő.

– Miért nem?

– Hmmm… mintha egy olyan színt akarnék leírni, amilyet még sosem láttál. Szavakkal nem fejezhetem ki pontosan, milyen az igazi szerelem… nem tudom megértetni veled. De amíg nem tapasztaltad meg, addig nem is éltél igazán.

Justine egy hosszú percen át hallgatott, aztán nagyot nyelt, hogy megszabaduljon a torkában képződött gombóctól.

– Biztosra veszem, hogy egy nap rátalálsz a szerelmedre – hallotta meg Zoë hangját.

Én pedig abban vagyok biztos, hogy nem találok rá, villant át Justine agyán. Hacsak nem teszek valamit…

Ekkor támadt egy ötlete… egy ostoba, veszélyes ötlete, amit megpróbált rögtön kiverni a fejéből.

Ám így is érezte, hogy az ágya alá dugott varázskönyv megszólítja.

Segítek neked, ígérte. Megmutatom, hogy csináld.

Kettő

Reggeli után Justine elkezdte leszedni az asztalt a fogadó ebédlőjében, közben pedig váltott néhány szót a vendégekkel, egy Victoriából érkezett idősebb házaspárral, egy wyomingi nászutas párral és egy arizonai családdal.

A család két fiúgyermeke lelkesen tömte magába Zoë sütőtökös palacsintáját. Talán, ha két év lehetett köztük, és mindketten aprócska ciklon benyomását keltették, mely mindjárt elszabadul.

– Milyen volt a reggeli? – fordult hozzájuk Justine.

– Jó – felelte az idősebb fiú.

– A szirupnak fura az íze – tette hozzá a kisebbik palacsintát falva.

Annyira megtöltötte sziruppal a tányérját, hogy a palacsinták szinte lebegtek rajta. A haját is összekente vele, a homloka és a füle felett is egy-egy ragacsos tincs ágaskodott.

– Valószínűleg azért, mert ez valódi juharszirup – mosolyodott el Justine. – A bolti szirupnak nem sok köze van a juharfához… főleg kukoricaszirupból és ízesítőkből állítják elő.

– Akkor is jobban szeretem – szögezte le tele szájjal a fiú.

– Hudson, hogy viselkedsz? – pirított rá az anyja, majd bocsánatkérő tekintettel Justine felé fordult. – Szörnyű, hogy mit művelt evés közben.

– Ugyan, semmi baj – nyugtatta meg Justine. – Elvihetem? – intett a nő kiürült tányérja felé.

– Igen, köszönöm. – Mialatt Justine elvette előle a tányért és a poharat, az anya figyelme újra a gyerekei felé fordult. A fiúk apja épp telefonált, de annyi időre szünetet tartott a beszélgetésben, hogy odaszóljon Justine-nak:

– Az én terítékemet is leszedheti. És hozzon teát. Earl Grey-t, sovány tejjel. De gyorsan, hamarosan indulnunk kell.

– Máris – bólintott kedélyesen a nő. – A tea elvitelre lesz?

A férfi válaszképpen mindössze kurtán horkantott, majd biccentett, és már vissza is tért a mobiljához.

Justine épp elindult a konyha felé az edényekkel, amikor nyílt az ebédlő ajtaja.

– Elnézést… – szólította meg a belépő fiatal nő. Testhez álló, fekete kosztümöt viselt, egyenes szálú, rézvörös haját vállig érő bubifrizurára vágták, a vonásai finomak voltak, a szeme ragyogó kék. Nem hordott ékszert, mindössze egy finom aranylánc volt a nyakában. A külseje alapján Justine arra számított, hogy metszőn precíz, brit akcentussal szólal majd meg, a nő azonban vontatott, nyugat-virginiai kiejtéssel beszélt. – Be szeretnék jelentkezni, de nem találtam senkit a recepción.

– Nagyon sajnálom, jelenleg egy kicsit kevesen vagyunk, mert nincs itt a társam, aki általában a reggelivel foglalkozik – mentegetőzött Justine. – A ma érkező csoporthoz tartozik?

A nő megfontoltan bólintott.

– Igen, az Inari Enterprise-tól jöttem. Priscilla Fiveash vagyok.

Justine emlékezett, hogy így hívják az igazgató asszisztensét, aki Jason Black és a kísérete bejelentkezését intézi.

– Tíz percen belül végzek. Inna egy kávét, amíg vár rám?

– Köszönöm, nem kérek. – A fiatal nő nem tűnt barátságtalannak, inkább zárkózottnak… mint aki szorosra húzza, és dupla csomóra köti minden érzését. – Akadna itt esetleg olyan hely, ahol lebonyolíthatnék néhány bizalmas telefonhívást?

– Persze, használja nyugodtan az irodát. Nincs bezárva.

– Köszönöm.

– Mi lesz a teámmal? – tudakolta ingerülten a két fiú apja az asztaluknál.

– Máris – nyugtatta meg Justine, mielőtt azonban elindult volna kifelé, a fiatal nő felé fordult. – Fiveash… vagyis öt kőrisfa… szokatlan név. Angol vagy ír eredetű?

– Úgy tudom, angol. Egy falut neveztek így, aminek már nyoma sincs… a közepén állítólag öt kőrisfa állt.

A boszorkányoknál vannak ilyen nevek, villant át Justine agyán. A kőris majdnem olyan erősnek számít, mint a tölgyfa, az ötös szám pedig különös jelentőséggel bír, hiszen az igéző hagyomány jelképe egy körrel körülvett ötágú csillag. Nagyon szeretett volna tovább faggatózni, de aztán inkább csak rámosolygott a nőre, és átment a konyhába.

Egy másodperc múlva aggasztó zajok ütötték meg a fülét: egy anya sikolya, tányérok, evőeszközök csörömpölése, egy felboruló szék csattanása. Justine megperdült, visszasietett az ebédlőbe, és lecsapta egy asztalra a még mindig a kezében szorongatott edényeket.

A két fiú közül a fiatalabbik mintha fuldokolt volna. A szeme kidülledt, a pániktól kivillant a fehérje, két kézzel a torkához kapott. Az anyja tehetetlenül paskolgatta a hátát.

Priscilla már odaért a fiúhoz, átfogta hátulról, és összefont ujjú kezét erősen maga felé és kissé felfelé rántotta. A mozdulatot még háromszor megismételte, de nem tudta elérni, hogy a fuldoklást okozó falat kirepüljön. A fiú arca elszürkült, az ajka görcsösen rángott.

– Fájdalmat okoz neki! – kiáltotta az anya. – Hagyja… ne bántsa!

– Nem kap levegőt! – csattant fel az apa, aki ökölbe szorított kézzel figyelte Priscillát. – Tudja egyáltalán, hogy mi a fenét művel?

Priscilla nem válaszolt. Az ajkát komor vonallá préselte össze, az arca sápadt volt, csak a járomcsontján lángolt egy-egy vörös folt. Justine felé nézett, és a tekintetük találkozott.

– Beszorulhatott… Lehet, hogy egy hosszabb szakaszon torlaszolja el a nyelőcsövét. – mondta.

– Hívja a 911-et!

Priscilla a keze ügyében heverő táskához kapott, és kotorászni kezdett benne a mobilja után, Justine pedig odalépett a vonagló testű fiú mögé, és megpróbálkozott néhány erőteljes, felfelé irányuló rántással, hogy kimozdítsa az elakadt falatot. Közben alig hallhatóan elmormolt egy varázsigét:

– Szilfek, légi szellemek, szólítalak titeket, levegőt hadd kapjon, baja elmúljon.

Ekkor a fiú váratlanul felköhögte a gombóccá összetapadt ételt, a teste ellazult, és végre lélegezni kezdett. A szülei odaszaladtak hozzá, hogy magukhoz szoríthassák. Az anyja olyan hálás volt, hogy elsírta magát.

Justine hátralökte egy elszabadult hajfürtjét, elcsigázottan felsóhajtott, aztán várta, hogy kalapáló szíve újra szabályosan verjen.

Amikor a látóterében megjelent Priscilla fekete bőr körömcipője, erőtlen mosollyal nézett fel a fiatal nőre. Annyira megkönnyebbült, hogy elhagyta minden ereje, és a teste elernyedt, akár a szárítókötélen lógó párnahuzat.

A holdkőre emlékeztető kék szempár figyelmes pillantással meredt le rá.

– Elég furán hajtja végre a Heimlich-fogást – jegyezte meg Priscilla.

Miután mindenki lecsillapodott, és leszedték az asztalokat a reggeli után, Justine leült Priscillával a kis irodában. A következő öt napra az Inari Enterprise vette ki a fogadót fél tucat alkalmazottjának, akik a jelentős, játékfejlesztéssel foglalkozó szoftvercég házon belül fejlesztésével voltak megbízva. A többi szobát is kifizették, de ezek üresen maradtak.

– Jason ragaszkodik a magánszférája tiszteletben tartásához – magyarázta korábban Priscilla. Ebben nem volt semmi meglepő. Jason Black dobta piacra a világ legsikeresebb fantasy videojátékát, emellett pedig híres volt arról, hogy feltűnően kerüli a nyilvánosságot. Sosem járt reklámcélú rendezényekre, és nem vállalt televíziós vagy rádiós interjút. A nyomtatott sajtóban is nagyon ritkán volt hajlandó megszólalni, akkor is csak azzal a feltétellel, hogy a magánéletéről nem beszél, és nem engedélyezi, hogy fotó készüljön róla.

Mindezt annyira szigorúan vette, hogy Justine-nak, Zoë-nak és a két nőnek, akik a fogadó takarításában segítettek, titoktartási megállapodást kellett aláírniuk, melynek eredményeképpen törvényes akadálya volt, hogy bármiféle részletet nyilvánosságra hozzanak Jason Blackről – vagyis elképesztő pert akasztottak volna a nyakukba, ha elárulnak akár csak egy olyan apróságot is, mint hogy milyen színű zoknit visel.

Amikor Justine beírta a férfi nevét néhány internetes keresőprogramba, csak úgy dőlt az információ a játékfejlesztő cégről és annak sikereiről, a vezetőjéről azonban alig talált valamit. Annyi kiderült, hogy Jason Black Kaliforniában nevelkedett, és futballösztöndíjat kapott a USC-re. Az egyetem második évében váratlanul abbahagyta a tanulmányait, és mindenki meglepetésére bevonult egy zen kolostorba a Los Padres Nemzeti Erdőparkban. Pár éven át semmit sem lehetett tudni róla, az egyetemre pedig sosem tért vissza. Egy idő után megpályázott egy állást egy szoftvercég játékfejlesztő osztályán – itt több sikert is elkönyvelhetett magának, majd átment az Inari Software játékfejlesztő részlegére, ahol minden idők legkeresettebb videojátékainak megalkotója és projektmenedzsere lett.

Ami Jason Black magánéletét illeti, szállongtak bizonyos hírek diszkrét kapcsolatokról, de sosem jegyzett el senkit, és nem is nősült meg. Az interneten fellehető volt néhány titokban készült fotó, melyeken épp kiszáll vagy beül egy kocsiba, esetleg elkísér valakit egy társasági eseményre, ám a fejét szinte mindegyiken elfordította – egyértelmű volt, mennyire viszolyog a fényképezőgéptől. Még a legjobban sikerült felvétel is eléggé szemcsés volt, és mivel a férfi belemozdult, alig lehetett kivenni az arcát.

– Miért kerüli ennyire a nyilvánosságot? – tudakolta Justine Priscillától.

– Erre nem felelhetek.

– Jóképű?

– De mennyire! Az már bűncselekményszámba megy – válaszolta komoran a fiatal nő.

– Talán viszonyuk van? – vonta fel kérdőn a szemöldökét Justine.

Priscilla kurta, örömtelen nevetésben tört ki.

– Soha! Nekem túl fontos a munkám… nem tenném kockára semmiért. Egyébként pedig… nem is illenénk egymáshoz.

– Miért nem?

A fiatal nő felmutatta két ujját, majd megnevezte az okokat is:

– Egy: mert túlságosan hozzá van szokva ahhoz, hogy minden úgy legyen, ahogy ő akarja. És kettő: egy kitaposott cipőt sem bíznék rá. – Aktatáskájából táblagépet vett elő, és kinyitott egy fájlt. – Itt a Jason szobájára vonatkozó javított lista. Vegyük végig a tételeket.

– Már mindent elintéztem. Hiszen a változtatásokat már jó néhány napja átküldte.

– Ez a javított lista javítása.

Jason Black nyugatra néző, emeleti szobát kért, amelyben mindig pontosan húsz fok a hőmérséklet. Franciaágyat pehelypárnákkal és kiváló minőségű ágyneművel. Minden reggel két palack hűtött forrásvizet és egy tápanyagokban gazdag turmixot. Naponta két fehér fürdőlepedőt. Illatmentes szappant és sampont. LED-es olvasólámpát az asztalára, wi-fi kapcsolatot, fehér virágkompozíciót, az éjjeliszekrényére pedig egy csomag szivacsos füldugót. Egy tál nem viaszolt héjú biogyümölcsöt. Napilapot vagy folyóiratot nem igényelt – a digitális változatokat részesítette előnyben. És minden este vigyenek a szobájába két pohár jéghideg Sztolicsnaja vodkát.

– De miért kettőt? – akarta tudni Justine.

Priscilla vállat vont.

– Általában nem kérdezek rá, hogy miért akar valamit. Attól elég harapós lesz, és egyébként sem ad semmire magyarázatot.

– Jó tudni. – Justine lepillantott a listára. – Azt hiszem, minden megvan… a virágokat leszámítva. Milyet szeretne? Margarétát? Liliomot?

– Magára bízom. Csak ne legyen túl erős az illata.

– Lenne még egy kérdésem. Ugye, tudja, hogy a fogadóban minden szoba más-más festőnek állít emléket? Nos, a második emeleten két nyugatra néző szobánk van, a Roy Lichtenstein és a Gustav Klimt. Mit gondol, melyiket szeretné jobban Mr. Black?

Priscilla töprengve a füle mögé igazított egy rézszínű fürtöt.

– Nekem mindkét név úgy hangzik, mint olyasvalami, amire az orvos antibiotikumot szokott felírni – bökte ki végül. – Nem mondana róluk pár szót? Egyáltalán nem értek a művészethez.

Justine-nak tetszett a nő őszintesége.

– Roy Lichtenstein a pop-art egyik amerikai képviselője volt. A leghíresebb műveiben megjelenő szövegbuborékok és az ezekben használt betűtípus a képregényeket idézik. Nála nem az érzelmek állnak a középpontban, inkább az irónia és a technika. Klimt ezzel szemben csupa érzékiség. Osztrák festő volt, a századfordulón élt, és a stílusára a szecessziós elemek jellemzők… japán fametszetek inspirálta vonalak és ívek. A legismertebb festménye a Csók… van is róla egy poszter a szobában. Szóval, melyik felelne meg jobban Mr. Blacknek? Lichtenstein vagy Klimt?

Priscilla a homlokát ráncolva elgondolkodott. Justine türelmesen várt.

– Klimt – jelentette ki aztán a nő, majd összeszűkült szemmel hozzátette: – De nehogy beleképzeljen bármit is.

– Aláírtam a titoktartási megállapodást – emlékeztette Justine. – De akkor sem kellene aggódnia, ha nem tettem volna. Tudok titkot tartani.

– Igen, én is úgy látom. – Priscilla egy darabig hallgatott, majd a szemébe nézett és megkérdezte: – Egyébként mik azok a szilfek?

Szóval mégiscsak meghallotta a bájoló igéket.

– A szilfek elementálok, a levegő láthatatlan megtestesülései. Vannak szilfjei a földnek, a víznek, és így tovább.

– Maga is amolyan ezoterikus környezetvédő-féle, akik fákat ölelgetnek?

– Tulajdonképpen még sosem öleltem meg egyetlen fát sem, de azt tudom, milyen remek hallgatóságnak számítanak – mosolyodott el Justine. – Milyen vallású?

– A Lángoló Angyalok nevű gyülekezetben nőttem fel.

– Nem ismerem.

– Szexuális önmegtartóztatást hirdetnek és az apokalipszis eljövetelét. A lelkészünknek meggyőződése volt, hogy a megkövesedett dinoszauruszleleteket maga a Sátán ásta el a földben, hogy megtévessze az embereket. Tizenöt éves koromra már két ördögűzésen is átestem – tette hozzá a fiatal nő némi büszkeséggel a hangjában.

– Tényleg? És mi volt az oka?

– Rajtakaptak, hogy rockzenét hallgatok.

– Mind a kétszer?

– Úgy tűnik, nem tanultam az első esetből. – Priscilla elhallgatott, amikor a táskája mélyén megszólalt a telefonja. – Elnézést… – Előkaparta a mobilt, és lepillantott az apró kijelzőre. – Van néhány e-mail és sms, amit el kellene küldenem.

– Egyelőre maradjon itt, az irodában, én pedig addig előkészítem az egyik szobát.

– Köszönöm. Ha nem gond, szeretném elkérni az összes szoba kulcsát, mihelyt készen állnak.

– Rendben. Általában én szoktam felvezetni az érkező vendégeket.

– Jason jobban szereti, ha én intézem. Nem az a fecsegős fajta.

– Nem gond. Az orromat sem dugom ki, amikor megérkeznek.

– Köszönöm. – Priscilla a telefon fölé hajolva elkezdett sms-t írni. – Engem melyik szobában helyezett el? – kérdezte fel sem nézve.

– A Degas-ban. Francia impresszionista festő volt, aki balett-táncosokat festett. Nem ez a legnagyobb szobánk, de annyi szent, hogy a legcsinosabb. Csupa fehér csipke és halványpiros rózsa, meg egy kristálycsillár.

Priscilla ujjai egy másodpercre sem álltak meg.

– Miből gondolja, hogy nekem tetszene egy ilyen lányálomszoba?

– Láttam a háttérképet a táblagépén – jegyezte meg csipkelődve Justine, és mókásan felvonta a szemöldökét. – Zongorán üldögélő cicusok? Komolyan? – Amikor észrevette, milyen zavartan bámul rá a fiatal nő, halkan elnevette magát. – Ne aggódjon. Nem árulom el senkinek.

Három

Délután Justine letelepedett a konyhában egy bögre mentateával, miközben Zoë leltárt készített a hűtőszekrény és a kamra tartalmáról.

– Megvan minden, amire holnap reggelre szükséged lesz? – kérdezte Justine. – Végeztem a szobák kitakarításával, úgyhogy ha kellene még valami, el tudok ugrani érte.

– Tele a kamra. – Zoë felemelt egy kartonpapír tojástartót. – Nézd csak meg… a szomszéd gazdálkodó vett pár araucana tyúkot a többi mellé – mutatott a törtfehér és barnás tojások között a három halvány türkizkék példányra.

– Fantasztikus! – lelkesedett az unokatestvére. – Zoë, muszáj lesz tyúkokat tartanunk!

– Szó sem lehet róla.

– De gondolj az ingyentojásokra!

– Gondolj a szagra és a zajra. Csináltatnunk kellene egy tyúkólat, és a baromfitartásnak nagyobb a költsége, mint amennyit a tojásokon megspórolnánk.

– Akkor legyen egyetlen csirkénk. Amolyan házikedvenc…

– Magányos lenne.

– Rendben, mit szólnál kettőhöz? Elnevezhetnénk őket Thelmának és Louise-nak…

– Nem veszünk csirkét – szögezte le halkan, ám hajthatatlanul Zoë. – Így is bőven van dolgod, sőt a kerti munkákkal el vagy maradva. Emellett nem hinném, hogy házikedvencre lenne szükséged. Ahogy magad mondogattad, mielőtt összejöttem volna Alexszel: neked egy pasas kell.

Justine előredőlt, hogy asztalra fektethesse a fejét. – Semmi értelme – felelte gyászos hangon. Menta illatú lehelete betöltötte az álla és a lesúrolt asztallap közti zugot. – Ugyanúgy végződne, mint Duane-nel. Mostantól fogva esküszöm, leteszek a férfiakról. Talán be kellene állnom apácának.

– Nem is vagy katolikus.

– Áttérhetnék – mormolta az asztalnak Justine, aztán nagyot sóhajtott, amikor eszébe jutott valami. – De valószínűleg hosszú ruhát kellene viselnem. Meg olyan lifegős szélű kalapot.

– Apácafátylat – pontosított Zoë. – És arról se feledkezz meg, hogy zárdában kellene élned. Rengeteg nő, rengeteg kertészkedés.

Ennyi erővel akár a kovenhez is csatlakozhatnék, morogta magában Justine.

A Kristály-öböl Körének tagjai arra a véleményre jutottak, hogy eljött a beavatása ideje. Marigold, az anyja is a boszorkánygyülekezethez tartozott, a többiek pedig tiszteletbeli rokonnak számítottak – a legtöbben születése óta ismerték Justine-t, aki nagyon kedvelte őket, mégsem szeretett volna közéjük tartozni. Időről időre örömét lelte abban, hogy bájitalt főzzön vagy igézéssel foglalkozzon, de cseppet sem vonzotta a gondolat, hogy egész életét a mágia tanulmányozásának és gyakorlatának szentelje.

Sajnos a vonakodása miatt az utóbbi négy évben megromlott a kapcsolata Marigolddal, és nem úgy tűnt, hogy rendbe lehetne hozni. Két idősebb bűbájos, Rosemary és Sage azonban támogatta Justine-t, és Zoë mellett ők jelentették számára a családot. A két nő az Üst-szigeten élt egy világítótoronyban, melynek korábban Sage néhai férje volt az őre.

Justine összerezzent, amikor meghallotta az érkező vendégek zaját: beszélgetés hangjai, bőröndkerekek zörgése.

– Megjöttek – kapta fel a fejét Zoë. – Veled megyek, hogy együtt fogadjuk őket.

– Nem, távol kell maradnunk. Priscilla vezeti fel őket a szobájukba, már nála vannak a kulcsok.

Az unokatestvére értetlenül meredt rá.

– Nem akarják, hogy üdvözöljük őket?

– Mr. Black a hűvösen távolságtartó, hivatalos viselkedés híve – csóválta a fejét Justine. – Nem óhajtja olyan triviális társasági szokásokra pazarolni az idejét, mint amilyen a köszönés, kézfogás, udvarias csevegés. A csoport tagjai holnap lejönnek majd reggelizni, ő azonban azt kérte, hogy reggel hatkor vitessünk fel a szobájába egy smoothie-t. Priscilla állítólag e-mailben elküldte neked az utasításokat.

Zoë a pulthoz lépett, felvette a mobilját, és megnézte az e-mailjeit.

– Igen, megjött. – Ahogy tovább olvasta az üzenetet, látszott rajta, mennyire meghökkent. – Ez valami tévedés lesz.

– Miért?

– Spenót… fehérjepor… mogyoróvaj… szójatej… a többit el sem mondom, mert már eleve kavarog a gyomrod.

Justine-t megmosolyogtatta az unokatestvére megdöbbent arckifejezése.

– Aha, ez úgy hangzik, mint a Zöld Szörnyeteg nevű smoothie egyik változata. Duane is folyton ilyeneket ivott.

– Úgy néz majd ki, mintha mocsárvizet turmixoltam volna össze.

– Azt hiszem, épp ez a lényeg: hogy olyan tápláló és olyan gusztustalan legyen, amennyire csak lehetséges.

– Nem probléma. – Zoë az orrát ráncolva tanulmányozta tovább a receptet. – Azt képzeltem, hogy meg fogok ismerkedni Mr. Blackkel, ha már egyszer Alexszel tárgyal. De már egyáltalán nem vagyok biztos abban, hogy szeretnék találkozni vele.

– Ha nyélbe ütik az üzletet, akkor annyi pénzt kerestek rajta Alexszel, hogy tán még az első gyereketeket is Mr. Blackről fogjátok elnevezni.

Jason Black azért látogatott a szigetre, hogy megnézze azt a Dream-tó mellett elterülő húsz angol holdnyi telket, amit Alex régebben azzal a céllal vett meg, hogy lakóparkot építsen rajta. Bár az ingatlanpiac mélyrepülése anyagilag megroppantotta a férfit, a tóparti parcellát sikerült megtartania.

Nyáron felkereste egy ingatlanügynök, hogy ajánlatot tegyen a Dream-tó melletti telekre. Elmondása szerint Jason Black szándéka az volt, hogy innovációs és oktatóközpontot épít rá, ahol egy tanulási közösség tagjai pihenhetnek és inspirálódhatnak. A tervek szerint a komplexum több, környezetbarát és energiatakarékos épületből állt volna. Alex rendelkezett LEED engedéllyel, vagyis volt képesítése és tapasztalata, hogy a legszigorúbb környezetvédelmi előírásoknak megfelelő házakat húzzon fel. Emiatt aztán a Blackkel folytatandó tárgyalás egyik feltétele éppen az volt, hogy őt bízzák meg az építkezés lebonyolításával.

Justine nagyon remélte, hogy sikerrel járnak, részben Alex, részben pedig Zoë kedvéért. Az unokatestvére megviselő időszakon ment át, a nagyanyja is nemrégiben halt meg, így már igazán ráfért egy kis szerencse.

Emellett személyes érdek is fűzte a dologhoz: nyáron megvett és felújíttatott egy évtizedek óta üresen álló, elhanyagolt kis házat a Dream Lake Roadon. Zoë úgy tervezte, hogy ott él majd a nagyanyjával, akit vaszkuláris demenciával diagnosztizáltak. Justine úgy próbált segíteni, hogy megvette a házikót, állta az átalakítás költségeit, és nem fogadott el semmiféle bérleti díjat az unokatestvérétől.

Úgy gondolta, ha a Dream-tó mellett elegáns üdülőhely és oktatóközpont épül, akkor jelentősen megnő az ő házacskája értéke is, hiszen szomszédos a telekkel. A helyzet mindenki számára előnyösnek tűnt.

– Mondtam is Alexnek, hogy szerintem Mr. Black nagyon rendes ember lehet, mert ha valakiben felmerül, hogy oktatási központot hozzon létre, az igen nemes dolog – bólogatott Zoë.

Justine kedvesen rámosolygott.

– És Alex mit válaszolt?

– Hogy nincs abban semmi nemes, és Mr. Black az adómentességért csinálja. Én azért továbbra is hiszek benne.

– Hát, nyilván nem lehetetlen, hogy Jason Blacknek legyenek jó vonásai… de annyira nem bízom benne – nevette el magát Justine, lehúzta a teáját, felállt, és a mosogatóhoz vitte a bögrét. – Viszek egy kis bort meg rágcsálnivalót a hallba.

– Hagyd csak, majd én. Te ma épp eleget dolgoztál… kitakarítottad az összes szobát, és egyedül Annette segített benne. Kiderült, hogy mi baja Nitának? Elkapta az egynapos vírust?

– Annyira gyorsan nem fog elmúlni – mosolygott rá az unokatestvére. – Az imént küldött egy sms-t. A reggeli rosszullét miatt hányt.

– Terhes? Ó, ez csodás! Rendezünk neki egy babaváró bulit! Mit gondolsz, keresnünk kell valakit, aki beáll majd a helyére, amikor letelt az első trimeszter?

– Nem hiszem, hogy szükséges lenne, hiszen a téli szezon felé haladunk, amikor úgyis jóval kisebb a forgalom. Addig könnyűszerrel elvégezhetem a pluszfeladatokat. – Justine mélyet sóhajtott. – Úgysincs magánéletem, ami akadályozna a munkában.

– Menj haza, és pihenj egyet. Ezt vidd magaddal. – Zoë besietett a kamrába, és előkeresett egy műanyag dobozt, melyben az előző napi teáról megmaradt sütemények voltak: vörös áfonyás kekszek, linzerkarikák, sötét, ragacsos melaszos puszedlik és házi szederlekvárral töltött macaronok. Ami kész csodának számított, mivel Zoë sütijei olyan finomak voltak, hogy a fogadó délutáni teáin részt vevő vendégek a legcsekélyebb gátlás nélkül tömték meg velük a zsebüket és kézitáskájukat. Justine egyszer látott egy pasast, aki vagy fél tucat mogyoróvajas csókot rejtett a baseballsapkájába.

Úgy szorította magához a dobozt, mintha életmentő szervadományt tartalmazna.

– Milyen bor illik a sütikhez?

Zoë a hűtőszekrényhez lépett, és kivett belőle egy palack Gewürztraminert.

– Azért ne vidd túlzásba. Ne felejtsd el, lehet, hogy este neked kell felvinni Mr. Black vodkáját.

– Valószínűleg jobban szeretné, ha ezt Priscilla intézné, de a biztonság kedvéért nem iszom sokat.

Az unokatestvére összevonta a szemöldökét, de azért szeretetteljes pillantással nézett Justine-ra.

– Látom, már eldöntötted magadban, hogy mire nem vagy képes, és miben nem lesz soha részed… de nem adhatod fel. Akkor kell a leginkább a remény, amikor az ember azt hiszi, hogy nincs oka reménykedni.

– Jól van, Mary Poppins. – Justine megölelte Zoë-t, és már indult is a hátsó ajtó felé.

Átvágott az udvaron, majd az otthonát a főépülettől elválasztó fűszernövénykerten is. Amikor a fogadó még magánház volt, a kerti házacska egyfajta írói menedékként szolgált, most azonban már csak Justine lakott az aprócska, kétszobás épületben.

– Bőven lenne itt hely egy tyúkólnak – dohogta félhangosan, pedig Zoë nem is hallhatta a megjegyzését.

Meleg, lusta délután volt, a napfény mélysárga pászmái átszűrődtek a kert egyetlen nyugati szamócafájának vedlő, vörös kérgű ágai között, és aranyló szegélyt rajzoltak az égerfa barkáinak barnás bojtjai köré. A fűszernövények jellegzetes, zöld illata még az ágyások kártevőktől védő hálóin is átszűrődött.

Justine annak idején meglátta és megszerette a dombtetőn álló épületet, emellett jóval áron alul jutott hozzá. Miközben kifestette, és egy-egy festő munkásságát megidézve berendezte a szobákat, úgy érezte, mintha egy saját, külön világot hozna létre. Egy békés, barátságos helyet, ahol mindenki megpihenhet, jót aludhat, jókat ehet.

Mivel a gyerekkorát a folyamatos vándorlás jellemezte, rendkívül megnyugtatóan hatott rá az érzés, hogy állandó otthona lett. Szinte mindenkit ismert a szigeten, és az életében jelen volt a szeretet több fajtája… szerette a barátait, a fogadót, a szigetvilágot, a hosszú sétákat a sűrű fenyőerdőkben, a páfrányok és mahóniák között, és szerette Friday Harbor naplementéit, melyek során a nap mintha beleolvadt volna az óceánba. Úgy érezte, ezek után nincs joga többre vágyni.

A házikó küszöbe előtt megtorpant, és elhúzta a száját, amikor megpillantott egy barna nyulat. Az állatka csüggedten bámulta a védőhálón át a növényeket, melyekhez sehogy sem férhetett hozzá.

– Sajnálom, kishaver, de igazán nem hibáztathatsz azok után, amit tavaly júniusban műveltél a petrezselymemmel.

Már nyúlt volna a kilincs után, ám habozva megállt a keze… érzékelt valami különöset… mintha valaki figyelte volna.

Gyorsan hátrapillantott, de nem volt mögötte senki.

Aztán a tekintetét valami a fogadó emeleti ablakai felé vonzotta, ahol egy férfi karcsú, nyúlánk körvonalai rajzolódtak ki sötéten. Justine azonnal sejtette, hogy ki lehet.

A férfi mozdulatlan alakja prédára leső vadállatot idézett, és baljós türelem sugárzott belőle. A nő erősebben markolta a hűtött borospalack nyakát, melyről ujjaira csepegett a kicsapódó víz. Némi erőfeszítés árán megszabadult a nyomasztó érzéstől és elfordult. A nyúl ugrott egyet, és elinalt az ürege felé.

Justine belépett a házba, és behúzta maga mögött a mindkét oldalán égszínkékre mázolt ajtót. Az otthonos, használt bútorok kopott fája fénylett a több rétegben rákent festéktől, az újrakárpitozáshoz retró, virágmintás vásznat használtak. A fapadlót rózsaszín-bézs szőnyeg fedte.

Letette a bort és a sütiket egy kis bisztróasztalra, majd a hálószobájába ment, letelepedett az ágya mellett a padlóra, előhúzta a varázsigés könyvet, és az ölébe helyezte. Hosszú, nyugtalan sóhajtás tört fel a torkából.

Mi a baj velem?

Ismerte ezt a sajgó fájdalmat, de még sosem tapasztalta, hogy ennyire intenzív lenne.

Amikor széthajtotta a vásznat, csodás illat szállt fel belőle: mézédes, zöld növényeket idéző, levendulás-fanyar, egyben gyertyaviaszra emlékeztető. A foszlott szegélyű, régi ujjnyomokat őrző kendő bőrbe kötött, töredezett, merített papírlapokat tartalmazó könyvet rejtett. A bőrkötés sötétvörösen fénylett, mint a rózsaalma vagy a cseresznye héja. A borítót aranyozott óralap díszítette, a közepén egy apró, réz kulcslyukkal.

Végighúzta az ujját a könyv gerincére írt címen, amely egyetlen szóból állt: Triodekád. Ez egy tizenhármas csoportot jelentett – olyan szám volt, amely a sokaságot eggyé, egységgé kovácsolja. A több mint kétszáz éves könyv varázsigéket, szertartásokat és titkokat tartalmazott.

A grimoárokat általában elégették a tulajdonosuk halála után, akadt azonban néhány példány, amelynek a Triodekádhoz hasonlóan túl nagy volt a hatalma ahhoz, hogy elpusztítsák. Ezek a ritka és becsben tartott kötetek nemzedékről nemzedékre szálltak. Mivel egy varázskönyv ragaszkodott a gazdájához, szinte lehetetlen volt ellopni tőle. De még ha valami tolvaj sikerrel is járt volna, kulcs nélkül sosem lett volna képes kinyitni a könyvet.

– Sose olvasd el, mi áll a tizenharmadik oldalon – intette az anyja azon a napon, amikor átadta Justine-nak a grimoárt.

– Miért, mi van a tizenharmadik oldalon?

– Mindenkinek más és más. Azt mutatja meg, hogyan lehet a tied, amire a szíved vágyik.

– És azzal mi a baj?

– Sosem úgy alakul, ahogy elképzelnéd – magyarázta Marigold. – A tizenharmadik oldal egyetlen dolgot tanít meg: légy nagyon óvatos azzal, hogy mit kívánsz.

– Ugye, sosem kevernél bajba engem? – pillantott Justine enyhén dorgáló mosollyal a könyvre, és játékosan megbökte.

Érezte, hogy a Triodekád címlapja megfeszül, mintha a kötet visszamosolyogna rá.

Most bűntudatosan meredt a grimoárra, és pontosan tudta, milyen helytelen dologra készül. Bár… nem bánt vele senkit… és nem kér semmi rendkívülit. Hát olyan szörnyű, ha azt kívánja, hogy váljon valóra a szíve vágya?

Nem lenne szabad, hagynom kéne az egészet, villant át agyán a baljós gondolat.

Csakhogy a „hagyni az egészet” mindössze addig lehetőség, amíg általában véve minden jól megy. Justine esetében azonban erről szó sem volt… és ha nem tesz valamit, akkor ez már így is marad.

Benyúlt pólója nyakkivágása alá, előhúzta a láncra akasztott rézkulcsocskát, majd előrehajolt, és elfordította a Triodekád kulcslyukjában. A grimoár azonnal kinyílt, méghozzá magától, és susogó lapjairól a régi könyvek és a tinta gyantás illata szállt fel. A rongypapírra írott oldalakon a szivárvány színeiben ragyogtak fel az illusztrációk: napraforgósárga, pávakék, bíborvörös, koromfekete, mély smaragdzöld.

Amikor Justine elért a tizenharmadik oldalhoz, a varázskönyv gerince váratlanul megroppant. A többitől eltérően ez a lap teljesen üresnek tűnt, ám Justine kíváncsi tekintete kivette a halvány szimbólumokat, melyek úgy emelkedtek ki itt is, ott is a papír síkjából, mint a pezsgő felszínére felszálló buborékok. Épp formálódóban volt egy varázsige. A nő nyaka tövében vadul lüktetett egy ér, miközben meredten bámulta a lapot.

Már az első, régies betűkkel írt sor is fejtörést okozott:

HOGYAN LEHET MEGTÖRNI EGY GEAST

Justine mindössze annyit tudott a geasről, hogy „ges”-nek ejtik, és hogy egy életen át tartó bűbájt jelent… az esetek többségében átkot. Hogy a megtörése olyan bonyolult és olyan veszélyes, hogy gyakran még az eredeti átoknál is szörnyűbb eredményhez vezet. A geas szerencsétlen áldozata általában jobban jár, ha megtanulja, hogyan éljen együtt a bűbájjal.

– Ez nem stimmel – mormolta összezavarodva. – Hiszen az én gondom ettől nem szűnik meg. Ugyan mi köze lehet hozzám bármiféle geasnek?

A lapon erőteljes hullám futott végig, mintha azt sugallná: nézz csak rám. Justine fejében ekkor világosság gyúlt: ez volt a keresett válasz.

Ahogy újra meg újra elismételte magában a mondatot, mindig más szóra került a hangsúly: ez volt a keresett válasz… ez volt a keresett válasz.

Hosszú időre mélységes csend támadt.

– El vagyok átkozva? – nyögte ki végül. – De hát ez lehetetlen.

Pedig nem volt az.

Valaki arra ítélte, hogy magányosan élje le az életét. Ki volt képes ilyet tenni vele? És miért? Hiszen nem bántott soha, senkit. Nem érdemelt ilyen sorsot. Bár erre más sem szolgált volna rá.

Egyszerre túlságosan sok érzés rohanta meg. Mellkasát túl szűknek érezte, a bordáit egyre erősebben feszítette a nyomás. Megremegett, nagy levegőt vett, és várta, hogy a megdöbbenés és fájdalom lángja ellobbanjon, hátrahagyva a düh fehéren izzó parazsát.

Komoly hatalom és hozzáértés kellett ahhoz, hogy valaki egy egész életre szóló varázslatot bocsásson valaki másra. Az igézőnek valószínűleg fel kell áldoznia a bűvereje egy részét is, méghozzá örökre… ami már önmagában is elrettenthetett többeket, ezzel gondoskodva arról, hogy a geas kifejezetten ritka varázslat maradjon.

Vagyis olyasvalaki tette, aki gyűlöli őt.

Csakhogy egy geas nem feloldhatatlan bűbáj. Semmi sem az. Justine tudta, hogy nem számít, mibe kerül, ő meg fogja törni ezt az átkot.

Négy

Justine-t átkozottul nem érdekelte, mibe kerül majd megszabadulnia a geastől. Megtesz mindent, amire csak szükség lesz. Baja elmúljon. A rajta megesett igazságtalanság miatt perzselő düh töltötte el. Az utóbbi években csak várt, várt, és valami olyasmi után sóvárgott, ami meg sem történhetett vele… mert valaki meghozott helyette egy döntést, figyelembe sem véve, hogy ő mit szeretne, hogy miről álmodozik.

Meg fogja tudni, hogy ki a felelős, és ellene fordítja a geas erejét. Meg fogja…

Bosszúról szőtt tervei azonban szétfoszlottak, mert kénytelen volt pislogni, amikor kicsordultak maró, sós könnyei. Tenyerét erősen a szeméhez szorította, a homloka és halántéka mögött lüktető sajgást érzett