Írta: Aaron Reynolds

A mű eredeti címe: The Incredibly Dead Pets of Rex Dexter

Fordította: Vince Judit Andrea

Szerkesztő: Paszler Zsófia

Nyelvi korrektor: Vajna Gyöngyi

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Aaron Reynolds

© Vince Judit Andrea

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítódizájn: Jamie Alloy

ISSN 2064-9746

ISBN 978 963 499 618 7 (epub), kiadói kód: MX-1592e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Jodinak,

aki kezdettől fogva hitt Rex őrületes történetében

Hadd legyek teljesen őszinte hozzátok! Valószínűleg egyetlen szót sem fogtok elhinni az egészből.

Még a legjobb barátom, Darvish sem hitt nekem eleinte. Pedig ő aztán bármit elhisz.

Amikor harmadikban megismertük egymást, azt mondtam neki, hogy valójában kém vagyok, és Kakisztánból jöttem. Három egész héten át abban a hitben élt, hogy ez igaz.

Jól hallottátok. Kis híján egy hónapig elhitte, hogy tényleg létezik Kakisztán nevű ország.

De még Darvishnak is nehéz volt megemésztenie életem legutóbbi történéseit.

Pontosan ezért nem mondtam el eddig senkinek, mi zajlik körülöttem.

Kivéve Darvisht. És most benneteket.

Nagy levegő és… tessék:

Képes vagyok beszélni a halott állatokkal.

Kimondtam végre. Mit szóltok hozzá?

Olyan állatokról beszélek, amelyek már elpusztultak. Nem élnek. Nincsenek már velünk.

Csakhogy mégis itt vannak. És biztosíthatok róla mindenkit, zajos egy társaság.

Nem tudom, hogyan találnak rám. Nem tudom, ki szolgáltatja ki nekik a címemet az állatok alvilágában. De valahogy eljut hozzájuk, ők pedig megtalálnak. És beszélnek hozzám. Állandóan nyaggatnak, hogy ezt és ezt tegyem meg nekik. Túlvilági kifutófiút csináltak belőlem.

Fogadjatok el tőlem egy jó tanácsot: ha valaha is versenyre keltek a Nagy Kaszással, vagy annak valamiféle mechanikus megtestesülésével, feltétlenül győzzétek le.

Talán túl sok információt zúdítottam rátok egyszerre. Talán lassítanom kellene, és elölről kezdeni az egészet.

Így is lesz. Fogjunk hát hozzá!

A történetem egy álommal kezdődik. Hiszen mindannyiunknak vannak álmai, nem igaz? Az a bensőnkben lobogó tűz, ami teljesítményre sarkall.

George Washington arról álmodott, hogy ő lesz az első elnök, akinek fából készült a fogsora.

Albert Einstein arról álmodott, hogy az összes tudós közül neki lesz a legborzasabb haja.

Pepto Bismol hasmenés nélküli világról álmodott.

A legelső dolog, amit tudnotok kell rólam: a világon mindennél jobban vágytam egy kutyára – ez volt minden álmon. Egy saját kis kedvenc.

Tudom mit gondoltok. De miért pont kutya? Ha már házi kedvenc, lehetne akár macska is. Vagy futóegér.

Csakhogy az én fogalmaim szerint, a kutya az igazi házi kedvenc.

Egy macska? Nem.

Egy vadászgörény? Király, de nem.

Egy futóegér? Ugyan már.

A házi kedvencek kategóriájában a kutya a csúcs. Semmi sem érhet fel hozzá. És mi lenne a legjobb? Mi a legnagyobb kívánságom? A legszebb álmom? Egy csokoládészínű labrador. Na, az az igazi házi kedvenc.

Ne értsetek félre, nyitott vagyok én egyéb lehetőségekre is.

Egy zsemleszínű labradorral is megelégszem.

Vagy akár egy feketével.

Sőt, egy golden retrieverre is rábólintanék. Nem maga a tökély, de határozottan elfogadható.

Ahogy látjátok, igazán nem vagyok válogatós.

Arra születtem, hogy legyen egy kutyám. Végül is a nevem Rex. Rex Dexter. Hiszen ez egy kutyanév, az ég szerelmére! Még csak az hiányzott volna, hogy Fidónak nevezzenek el. Vagy Banditának. Esetleg Foltosnak.

Egy ilyen névvel mint az enyém, már rég kapnom kellett volna egy kutyát. Mégsincs.

Nézzétek meg a hátsó kertünket. Egyetlen kutya sincs ott.

Az ágyam lábánál talán láttok kiskutyát? Nem ám.

És mi van a konyhában, a padlón? Kutyatál? Nem, és nem is volt soha.

Ez a szomorú nagy helyzet.

Amit súlyosbít a rideg és könyörtelen valóság: mindenkinek, akit ismerek, van házi kedvence.

Az összes ismerősömnek.

Vegyük például Sami Mulpeppert. Sami Mulpepper a legokosabb az osztályunkban. Hullámos a haja, és levesillata van. Valamint egy Szárcsagyökér nevezetű angol szetter gazdija. Ebből is látszik, milyen okos lány.

Ez persze nem jelenti azt, hogy tetszik nekem. Mert nem…

Edwin Willoughby három padsorral mögöttem ül az osztályban. A pitbullját Alfrednak hívják. Ő is kitűnően választott magának kutyafajtát.

Még Holly Creskinnek is van két macskája: Tigris és Szardínia. Nem mintha a macskák számítanának, de hát kivétel erősíti a szabályt. Két macska. És Holly még csak nem is kedveli az állatokat. Valahányszor felhozom neki a témát, fintorogni kezd.

A legjobb barátomnak pedig nem kevesebb, mint négy kutyája van.

Négy. Kutya. Jóból is megárt a sok. Íme Darvishék házi kedvenceinek listája:

1. Rascal, a mopsz

2. Tikka, a dalmata

3. Hong Kong Fooey, a schnauzer

4. Sokat-Ugat Úr, a boxer

5. Egy (névtelen) kövér mosómedve, ami befészkelte magát a család kertjébe, miután felfedezte, hogy Darvish mamája kint hagyja a kutyaeledelt a hátsó verandán.

Darvish egyébként nem tekinti házi kedvencének a mosómedvét, de még így is kijelenthetjük: valósággal gyűjti a kisállatokat.

Egyszer azt játszottuk, hogy Rascal az én kutyám, és elviszem sétálni. Mert attól, hogy halmozza az ebeket, Darvish még önzetlen jó barát.

Öt percnyi séta után Rascal telibe hányta a cipőmet.

Úgy tűnt, ő nem osztja gazdája önzetlenségét.

Akkor kerültem a legközelebb álmaim kutyájához, amikor megkaptam Bubot. Mégsem nevezhetem álmaim kutyájának. Legfőképp azért nem, mert hal volt.

Egy hal nem igazán számít házi kedvencnek. Viszont határozottan jobb a semminél.

Egészen pontosan huszonhét percig voltam Bub gazdája. Teljes nevén Buborék. Épp a hivatalos névadója előtt azonban roppant szerencsétlen baleset történt vele.

Valójában nem az én hibám volt.

Én egyszerűen csak követtem az utasításokat, amiket egy szakembertől kaptam. Merthogy az eladó fickó a PetPlanetnél azt mondta, hogy tegyem a halat minél előbb vízbe.

Mégis mit gondolt, milyen vízbe tudom majd beletenni?

Talán a medencénk vizébe? Hát nem, mivel nem vagyunk gazdagok.

Vagy az otthoni nagy akváriuméba, ami épp üresen áll? Olyanunk sincsen.

Akkor biztosan tengerparti házban lakunk, ugye? Bárcsak.

Csupán egy hely van a házunkban, ahol áll a víz. Úgyhogy szépen beletettem oda a halamat. Átmenetileg, egy-két másodpercre.

Lelkiismeretesen nekiláttam megtölteni Bub kicsi, kerek akváriumát a mosogatónál.

– Azon gondolkodom, hogy elnevezem Bub…– kezdtem fennhangon, ám ekkor elhallgattam. Meghallottam ugyanis, hogy valaki lehúzza a vécét.

Tehetek én arról, hogy apa nem vizsgálja át a vécét, mielőtt használja?

Ezután a szüleim meghozták az ítéletet: nem vagyok elég felelősségteljes ahhoz, hogy házi kedvencem legyen. Ami egészen meghökkentő megállapítás, mert ettől az esettől eltekintve lehetek én még érett, megbízható és megfontolt.

– Mert mi van akkor, ha lehúzod a kutyát a vécén? – kérdezte apa. De hát ez képtelenség.

Először is, nem én voltam, aki eltüntette Bubot. Egy ilyen vád alól bármelyik esküdtszék simán felmentene.

Másodszor pedig, lehetetlen lehúzni egy kutyát a vécén.

Hacsak nem egy corgiról beszélünk. Vagy egy csivaváról.

Fogadok, hogy ezeket „lehúzható” fajtákként tartják számon a kutyatenyésztők.

Ms. Yardley épp felolvassa a névsort óra elején. Ő a hatodikos osztályfőnökünk.

A hangja magasságban és erőben leginkább egy lemerült akkumulátor erőlködésére emlékeztet. Néha még sajnálom is. Pontosabban magunkat, az osztály tanulóit.

Szerencsére alig hallom, mert Darvishsal beszélgetek.

– Halleves illatát érzem – mondja. – Te nem érzed? – De igen – felelem. – A levesillatú szomszédunk felől száll északról.

– Kanadából?

– Nem – magyarázom. – És nem szeretnék tapintatlan lenni, úgyhogy kódot fogok használni. Az illető neve a Clammy Dullpepperre rímel.

– Rímeljen bármire is, jó illata van – mondja erre. – Finom paradicsomos.

Ezen a ponton be is fejezem ezt a méltatlan társalgást, mindenki tudja, hogy az igazi hallevesbe nem tesznek paradicsomot.

Ráadásul az a kijelentése, hogy Saminek jó illata van, egyszerűen nevetséges. Más erre azt mondaná, hogy csodás az illata. Vagy azt, hogy kifejezetten vonzó. Esetleg a haját dicsérné: úgy tündököl, mint az ősz varázslatos színei, a kora reggeli napfényben. Na persze, én nem mondanék ilyet.

– Szóval lesz szülinapi bulid? – kérdezi ekkor Darvish. Mivel ő a legjobb barátom, tudja, hogy rohamosan közeleg a születésnapom. Reménykedem benne, hogy végre eljön számomra a kutya éve. Végül is, a Bub incidens óta eltelt néhány év. Talán jótékonyan elhalványult azóta az emléke.

– Darvish, a szülinapi zsúrok gyerekeknek valók – ingatom rosszallóan a fejem. – Úgy nézek én ki mint egy gyerek?

– Igen – feleli. – Mindketten úgy nézünk ki, mint a gyerekek.

– Hát, én nem. És te sem.

– Rendben.

– De átjöhetsz, miután megkaptam az ajándékaimat, hogy irigykedhess.

– Rendben van.

Ms. Yardley összetéveszthetetlen hangja ekkor csap le a padsorunkra. – Darvish?

Már második hónapja járunk suliba, ám ez a szegény asszony még mindig ragaszkodik a napi névsorolvasáshoz. Komolyan aggódom, hogy baj van a memóriájával. Az egészsége érdekében elő kellene hozakodnom ezzel a témával az iskolaszék következő ülésén.

– Itt vagyok, Ms. Yardley! – kiáltja Darvish az előttem lévő padból.

– Rex?

Nem válaszolok. Ez a mi kis játékunk.

– Rex, kérlek válaszolj, amikor felolvasom a nevedet! – mondja.

– Ms. Yardley – felelem a rangjának kijáró tisztelettel. – Kérem, szólítson Kutyanélküli Rex Dexternek! – Már beszéltünk erről, tudja, miről van szó.

– Nem fog megtörténni – mondja erre.

Úgy érzem, sérülnek a személyiségi jogaim.

– Akkor legyen: Ő Házi Kedvenctelensége.

Ez a javaslatom is ellenállásba ütközik. – Így sem foglak szólítani.

– Nem sokáig járna ki nekem ez a titulus – tájékoztatom. – Bármelyik pillanatban kaphatok végre egy kutyát.

– Rex…

– Pár nap múlva lesz a születésnapom – magyarázom előzékenyen. – A szüleim nem igazán veszik észre, de egy ideje kivagdosom a kutyás képeket a magazinokból, és elhelyezem a ház különböző pontjain. Fogalmuk sincs róla, hogy titokban így manipulálom őket. Mekkora móka!

– Rex… – sóhajt fel, miközben megdörzsöli a szemét.

Ez a huzavona a tanév kezdete óta tart köztünk. – Hadd javasoljak egy kompromisszumot, tanárnő! Találjon ki számomra ön egy nevet, és én elfogadom, amennyiben kifejezi a mellőzött, házi kedvenc nélküli állapotomat és az élet igazságtalanságát úgy általában.

– Rex, kérlek!

– Gondoljon csak bele, Ms. Yardley! Korlátlan hatalommal ruháztam fel. Csupán a saját kreativitása szabhat határt.

– Rex Dexter… – szűri fogai közt a szavakat.

– Itt vagyok. – Feladom. Nem harcolhatok vele örökké.

Elérkezett a nagy nap. A születésnapom.

A születésem dicsőséges évfordulója. Az én Sz-betűs ünnepnapom.

A zsúrhoz egyértelműen túlkorosnak számítok, de soha, senki nem lehet túl öreg ahhoz, hogy e jeles nap reggelén tortát és fagyit egyen. A szülinapi tortám – kérésemre – csokiszínű labradort formáz. Amúgy csokoládétorta (szintén a kérésemre). Csokifagyival.

Bizony! Egy csokoládé–csokoládé–csokoládé labradort kaptam.

Ha mindennek hallatán meghatódsz, nem vagy egyedül. A kreáció költői, és egyaránt szól a lélekhez és az ízlelőbimbókhoz. Ha Emily Dickinson verses kötetek helyett ilyen, csokoládé–csokoládé–csokoládé labrador tortákat alkotott volna, az valószínűleg növelte volna az eladási mutatóit.

De közeleg a nap fénypontja, az ajándékozás.

Anya felpakolva jön elő a konyhából. Piros szalaggal átkötött dobozt szorongat a kezében. A doboz oldalán lyukak sorakoznak, a tetején nagy masni van.

Lyukak!

Ez csupán egy dolgot jelent, és csakis egyet.

A doboz belsejéből elfojtott kaparászás hallatszik. A gyanúm beigazolódni látszik.

Valamilyen élőlény van abban a dobozban.

És az a valami, ami most a lyukakon át lélegzik, nem lehet más, mint egy KUTYA!

Büszke vagyok magamra, az elmúlt hetek során alkalmazott finom manipulációm láthatóan megtette hatását.

A doboz mérete alapján valamilyen kisebb fajtára következtetek. Terrier. Tacskó. Nagyobb, lenyűgözőbb kutyára számítottam, de rólam mindenki tudja, milyen alkalmazkodó vagyok. Egyébként meg, abban a kicsi dobozban akár egy csokoládészínű labradorkölyök is megbújhat.

A fülemhez tartom a dobozt, hallgatózom. Lélegzik. És valami furcsa kotyogást is hallok. Talán egy egzotikus, ritka fajta? Anya és apa kétségtelenül felülmúlták önmagukat ezzel a szülinapi ajándékkal. Mondtam már, hogy nekem vannak a földkerekségen a legszuperebb szüleim?

Egy pillanattal sem bírom tovább, alig várom, hogy találkozzam az új mancspajtival, és életre szóló barátságot kössünk.

Letépem a masnit.

Kioldom a szalagot.

Nagy levegőt veszek.

Azután végre-valahára felrántom a doboz fedelét, hogy túláradó örömmel megtekintsem házi kedvencemet…

…egy csirkét.

Azt hiszem, ezek után nyugodtan figyelmen kívül hagyhatjátok a fenti kijelentésemet, mely szerint nekem vannak a legszuperebb szüleim. Mégsem hibáztatom őket. Nyilvánvaló, hogy zavar támadt a kommunikációs csatornánkban.

Talán nem küldtem feléjük egyértelmű jeleket. Úgy tűnik, ezentúl nyíltan, egyenesen kell kifejezni magamat. – Ez egy csirke.

– Pontosan! – feleli erre anya.

– Mégis mit kezdjek vele? – kérdezem.

– Ez egy házi kedvenc! – közli velem apa.

– Egy csirke nem lehet házi kedvenc, apa. A csirkét Happy Meal menükben árulják a gyorséttermekben.

– Ez itt egy gyakorló kisállat.

Gyakorló micsoda?

– Lehetőséget kapsz, hogy megtanuld a felelősségvállalást – mondja anya.

– Viseld gondját rendesen a csirkének! Aztán meglátjuk, kaphatsz-e egy kutyát – teszi hozzá apa.

Egy dolog van csupán, aminek még egy igazi kutyánál is jobban örülök a születésnapomon: lecke a felelősségvállalásról.

Ez persze egy gunyoros megjegyzés volt.

Keserű születésnapi szarkazmus. A legkeserűbb, amit valaha is átélt az emberiség.

Ez itt határozottan nem egy kutya – mondja Darvish. – Tudom, hogy nem az.

– Négy kutyám is van – mutat rá a lényegre. – Úgyhogy szakértője vagyok a témának.

Ez a dicsekvő majom folyton az orrom alá fogja ezt dörgölni?

– Tehát nem kutya.

A szobámban ülünk. Darvish az ágyamra telepedett, a hátizsákjából előhúz egy zacskó csokipasztillát, és enni kezdi. Csak úgy magában. Ki eszik csokipasztillát zacskóból? Darvishon kívül persze. Nála mindig van valamilyen nasi arra az esetre, ha ránk tör az éhség.

Ennek ellenére én nem fogok megenni egy zacskó csokipasztillát.

Épp az új házi kedvencemet szemlélem meg tüzetesebben. Csinos jószág, már ha lehet ilyet mondani egy csirkére. Vöröses tolla van, és menő, fekete farktollai. És az a fura, piros leffentyű a feje tetején. Mindezek után megállapíthatjuk, hogy egy kakast kaptam szülinapomra.

Királyi ékei ellenére mást sem tesz, csak kotyog.

Kotyog, kotyog, kotyog.

Rengeteg közlendője van, de elveszni látszik a részletekben. Szegénynek még a szeme sem áll jól, különböző irányba néz velük. Nem hibáztatom a szüleimet. Csakis magamat hibáztathatom. Azt hittem, sikerült megnevelnem őket, erre tessék.

– Van csirketápod, meg ilyenek? – kérdezi ekkor Darvish. Őszintén szólva, eddig figyelmen kívül hagytam a csirkeellátmányok létezését. Megrázom a fejem. – Csirkeételre gondolsz?

– Igen. És etető- meg itatótálakra. És csirkealomra. Mindenre, amire egy csirkének szüksége van.

Igaza van. A szüleim a nyakamba sóztak egy gyakorlóállatot, de az alapfelszerelésről már nem gondoskodtak. Milyen agyafúrtak! De én vevő vagyok a játékaikra. Ha a józan eszemre támaszkodom, és megmutatom, milyen felelős állattartó vagyok is én, jogosan tarthatok igényt minden, csirkével kapcsolatos kellékre.

Ideje végre ellátogatni a PetPlanetbe, a házi kedvencek nagyáruházába.

Imádom a PetPlanetet, mert oda a gazdik magukkal vihetik a kisállataikat. Ez persze rám nem vonatkozott eddig. Bub túl hamar távozott e világból. Rascalt megpróbáltam ugyan egyszer odavinni, de mindannyian tudjuk, hogyan végződött a séta.

Most viszont van egy…

…csirkém. Alig tudom kimondani, pedig kénytelen leszek hozzászokni.

– Még csak most kezdem felfogni – mondom Darvishnak –, hogy először fogok besétálni a saját házi kedvencemmel a PetPlanetbe.

– Igen, a sajátoddal! – lelkendezik. – Milyen izgalmas, nem?

– Jó, de nem egy igazival – tisztázom. – Hanem egy élő, lélegző, állat formájú kísérővel.

– Rascallal már számtalanszor voltunk ott. Nem nagy ügy.

– Olyan kevés nagy pillanat van az életben – mondom. – Ne tedd ezt most tönkre!

– Bocs – feleli. – Hogyan fogod odavinni a csirkét?

Megint csak fején találta a szöget. Nincs csirkére való nyakörvünk itthon. (Bevásárlólista 1. pontja: nyakörv csirkére.)

Valamint pórázunk sincs. (2. pont) Egy darab kötelet veszek elő, ez is megteszi.

Megpróbálom a nyakára kötni. Nem könnyíti meg a dolgomat. Felpattan az ágyra, és olyan harciasan csipkedi Darvisht, hogy az elmenekül a babzsákfotelem biztonságába.

– Hé! – kiáltja Darvish. – Mi a baja ennek a madárnak?

A barátomnak kétségtelenül van némi tapasztalata a házi kedvencek terén, ennek ellenére a gyakorlóállatomnak nem szimpatikus. Talán észlel benne valami személyiséghibát, ami eddig rejtve maradt előttem.

A csirke remekül érzi magát az ágyamon, esze ágában sincs leszállni, sőt, hozzám bújik, és csirkemódra dorombolni kezd.

– Ó! – mondja erre Darvish. – Kedvel téged!

Ha kutya lenne, elolvadnék tőle. Ha kölyökkutya lenne, örökre megőrizném a pillanatot a szívemben. De ez csak egy csirke. Úgyhogy elérzékenyülés helyett, helyzeti előnyömmel élve, gyorsan a nyakára dobom a kezdetleges pórázt, és megkezdjük első sétánkat a PetPlanetbe.

A madár azonban zokon veszi, hogy letessékeltük a kakasülőjéről, vagyis az ágyamról. Vagy egyszerűen csak nem szeret sétálni. Mindenesetre egész úton kéreti magát.

Ezen kívül végig hangosan kotyog. Talán izgatott.

Nos, ha így van, teljesen érthető. Ajándékba adják, ÉS vásárolni is elviszik? Ennek a csirkének határozottan jó nap ez a mai.

Mi tagadás, Middling Fallsban elég egyhangú az élet. Van egy könyvtárunk. Egy kis állatkertünk. Egy tekepályánk. Valamint mi vagyunk az albínó mókusok fővárosa itt északnyugaton, ami nagy szó azok számára, akik odavannak ezekért a sápadt kis rágcsálókért.

Máskülönben csak egy álmos kisváros vagyunk a térképen. Ami azt jelenti, hogy a Buy-Buy Pláza bevásárlóközpont általában dugig van vevőkkel.

Ebből kifolyólag a parkoló szinte mindig átalakítás alatt áll.

Ontja magából a friss aszfalt és izzadt építőmunkások orrfacsaró szagát.

Az üzletek előtt, a járdán, pedig mindenféle népek köröznek és aláírásokért, meg adományokért kuncsorognak.

Darvisht könyvmoly külleme könnyű prédává teszi. Szegény srácnak mintha a homlokára lenne írva, hogy balfék.

Először a Pixie Scout cserkészlányai támadnak le bennünket a házi süteményeikkel. – Bocsi, srácok! – tolakodnak be nagy vehemenciával a személyes terembe. – Nem akartok venni tőlünk Pixie Scout-féle sütiket? Csak három dollárba kerül egy doboz!

– Kösz, nem.

Darvish persze rögtön lassítani kezd. – De hát, Rex, én IMÁDOM a Pixie Scout aprósüteményeket! Különösen a csokis-kókuszost!

Na, mit mondtam? A barátom úgy viselkedik, mint sebesült gazella a ragadozók gyűrűjében: tétlenül várja, hogy felfalják. Megragadom a karját, és elráncigálom onnan.

Most egy tizenéves srác tol egy csiptetős táblát a képünkbe. Nyakkendő van rajta, és egy nagy kerek kitűző PUPAE felirattal. – Haver, csatlakozzatok a PUPAE-hoz! Az állatoknak szükségük van rátok!

– Kösz, nem. – Megyek tovább. Ez a titok nyitja. – Adakozzatok a Vombatokat Támogató Rendnek! – rikoltja egy fickó feltűnő kalappal a fején.

– Kösz, nem.

– Vedd meg a jegyedet a Tűzoltók Keddi Taco Találkozójára! – vigyorog ránk egy tűzoltó.

– REX! – ordítja Darvish. – TACO TALÁLKOZÓ!

Meggyorsítom a lépteimet. Szerencséje, hogy ilyen barátja van, mint én. Különben az összes zsebpénze elúszna Pixie Scout aprósüteményekre, Vombat Kunyhóra és tűzoltósági tacóra. Milyen jó, hogy itt vagyok neki, és megóvom saját magától.

Közben egyre közelebb érünk a PetPlanethez. Kedvenceink találkahelyén végre megpihenhetünk.

Ám akkor…meglátjuk.

Első ránézésre olyan, mint egy nyolcvanas évekből hátramaradt játékgép.

Aztán feltűnik, hogy ez nem egy videójáték. Hanem egy olyan régi játék, amit még a vurstlikban állítottak ki.