Copyright © 2023, Lakatos Levente

Copyright © 2023, Dopamin Könyvkiadó, Budapest

Borító © Lakatos Levente, Müller Péter

Borítófotó © Vaszil Ádám

Felelős kiadó a Dopamin Könyvkiadó márka tulajdonosának,
az OTOMO Network Kft. ügyvezetője

Szerkesztette Csapody Kinga

A szöveget gondozta Kótai Katalin

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-646-101-8

FIGYELEM!

A kötet erősen szókimondó, erősen szexuális tartalmú és nem hétköznapi élethelyzeteket mutat be, ezért kifejezetten nagykorú olvasók részére ajánljuk!

A kötet megtörtént eseményeket dolgoz fel,
a szerző azonban a dramaturgia érdekében
több részletet megváltoztatott.

A SZERZŐ ELŐSZAVA

Kiara Lordot a Levente klubja című videós podcastem kapcsán ismertem meg. Maga jelentkezett vendégnek, saját bevallása szerint azért, mert a korábbi, tabudöntögető epizódokat látva úgy érezte, érdekesnek találnám felnőttfilmes karrierje történetét. Érintőlegesen már a felvétel során említette, hogy a filmezés mellett luxusescortként is dolgozik.

A podcastepizód sikere kiemelkedőnek bizonyult, ezen könyv elkészültének pillanatában 1,8 millió megtekintésnél tart. Mindketten úgy láttuk, érdemes lenne folytatni a közös tartalomgyártást, újabb epizódot készítettünk. Közben azon kaptuk magunkat, hogy barátivá alakult a kapcsolatunk. Az idő múlásával egyre több sztorit hallottam Kiarától az escortmunkájáról, amikor az egyik telefonbeszélgetésünk során felmerült, hogy könyvbe kellene foglalni a gyakran bizony erkölcstelen randevúi történetét.

A kötet egy éven keresztül készült, különböző időközönként ültünk le egymással kifejezetten a könyv kapcsán beszélgetni. A szöveg ezáltal dramaturgiai ívet is kaphatott, az olvasó Kiara személyiségváltozásának is szemtanúja lehet. Különböző tapasztalataink, benyomásaink hatására az egész életünk során alakulunk, csiszolódunk, ezzel ő sincsen másképpen.

Fontos megjegyezni, hogy a kötet nem elsősorban kibeszélőkönyv. Kiara túlnyomórészben olyan férfiakról rántja le a leplet, akik rendhagyó módon, kirívóan viselkedtek vele az élete, illetve az escortmunkája során.

Végezetül szeretném felhívni a figyelmet, hogy a kötet – bizonyos pontjain – sokaknak felkavaró, megbotránkoztató lehet. Amikor más ember életéről olvasok, elsősorban megérteni szeretném, nem feltétlenül azonosulni vele, vagy követni. Ezt a könyvet is ezen vezérfonal mentén írtam, bízom abban, hogy a legtöbb olvasó is hasonlóképpen vélekedik.

Lakatos Levente

KIARA SZÓTÁRA

A kötetben Kiara több olyan kifejezést is használ, ami a köznyelvben nincs jelen, esetleg egészen eltérő értelemben használjuk. A könnyebb érthetőség kedvéért ezeket a kifejezéseket gyűjtöttem egy csokorba.

Tour (magyarul: turné) – Az escortlányok külföldi kiutazását hívják így. Minden olyan utazás, amely során a lány több klienssel találkozik, tournak minősül.

Randevú – Kiara szóhasználatában a randevú a kliensekkel együtt töltött időt jelenti. Az egy-két órás, lényegre törő együttlétek, de a külsős programokkal színesített, hosszabb találkozók is ugyanúgy randevúnak számítanak.

FMTY, azaz fly me to you (magyarul: reptess magadhoz) – Mozaikszó. Ezek azok a találkozók, amikor Kiara a kliens külön kérésére utazik valamelyik külföldi városba. Ezek a találkozók – a távolság ellenére is – mindössze néhány óra hosszúak.

Overnight (magyarul: teljes éjszaka) – Ha a kliens kéri, Kiara – az együtt alvást is beleértve – a férfival tölti az egész éjszakát.

Booking (magyarul: foglalás) – Booking alatt azt a procedúrát értjük, amely során a kliens véglegesíti, mikor és mennyi időt szeretne Kiarával tölteni, illetve milyen élményekre vágyik a randevú során. A vendég az extrákból is ekkor válogathat.

Deposit (magyarul: letét) – A foglalást véglegesítendő, a randipartnernek az igényei alapján kikalkulált összeg harminc százalékát előre ki kell fizetnie. Enélkül az időpontja nem kerül véglegesítésre. Lemondás, illetve távolmaradás esetén a letét nem jár vissza.

DP, azaz double penetration (magyarul: dupla behatolás) – Azon szexpózt jelentő mozaikszó, amely során a vaginába és az ánuszba azonos időben kerül bele egy-egy pénisz. Értelemszerűen ez több szereplős aktusnál, illetve szexjátékot használva valósulhat meg. DP-nek hívják továbbá, amikor ugyanazon testnyílásba hatol be egyszerre több pénisz.

CIF, azaz come in face (magyarul: arcra élvezés) – Azon szexpózt jelentő mozaikszó, amely során a férfi az orgazmus pillanatában a partnere arcára lövell.

CIM, azaz come in mouth (magyarul: szájba élvezés) – Azon szexpózt jelentő mozaikszó, amely során a férfi az orgazmus pillanatában a partnere szájába lövell.

CIT, azaz come in throat (magyarul: torokra élvezés) – Azon szexpózt jelentő mozaikszó, amely során a férfi az orgazmus pillanatában a partnere szájába egészen mélyre hatolva lövell.

Gangbang – A csoportos nemi együttlét azon formáját nevezik így, amikor háromnál több férfi egyetlen nővel – homoszexuálisok esetében passzív féllel – közösül.

BUDAPEST

Mocskos randevú a Milliárdossal

Kedves Naplóm!

Attól függetlenül, hogy egy férfi fizet a társaságomért, a gáláns viselkedés részemről ugyanúgy alapelvárás, mintha a magánéletemben ismerkednék. Ezért is nevezem a kuncsaftjaimmal eltöltött időt randevúknak. Ha valaki személytelenül és gyorsan, csupán üríteni szeretne, más lánynál kell kopogtatnia. Szerintem pénztárcabarátabb is lesz neki az a kaland.

Igen, a testemből élek, az agyatlan szex viszont nem az én szintem, számomra a minőségi együtt töltött idő mindenekfelett való. Éppen ezért, talán furcsán hangozhat, de válogatok az érdeklődők között, igyekszem kiszűrni az értelmes és udvarias férfiakat. Nem a külső, hanem a személyiség a lényeg, az úriembereket szeretem.

A válogatás azért is fontos része a munkámnak, mert én sem vagyok robot, és nincs is ínyemre, ha olyan emberrel kell órákon át kedveskednem, aki egyébként az idegeimre megy. És igaz, ami igaz, sok férfi idegesít. Gondolom, ez is érdekesnek hangozhat, de míg a pornó esetében nincs szükségem rá, a randik során némi vonzalom szükségeltetik ahhoz, hogy tényleg maradandó élményt nyújthassak a partnerem számára. Csak ilyenkor tudok simulékony és érdeklődő lenni vele, és elérni, hogy érezze a belőlem áradó bujaságot, mintha csak a magánéletben találkoztunk volna.

A férfiak fejét akkor lehet igazán elcsavarni, ha a nő az ismerkedéskor hagyja magát elbűvölni. Pontosabban, ha legalább képes elhitetni a férfival, hogy az elbűvölte. Sok kapcsolatkezdemény szerintem már ezen a ponton gellert kap. A nők valamiért azt gondolják, vonzóbbá válnak a férfiak szemében, ha elérhetetlennek, ridegnek mutatkoznak. Azt remélik, a férfi majd kihívást lát bennük, és küzd értük. Na, persze… Illetve nyilvánvalóan van olyan, aki ezt megteszi, a kérdés az, hogy valóban megbecsüli-e majd a nőt, vagy csak addig tart ki az érdeklődése, amíg le nem vadászta.

A vérbő feministák elítélik a „vadász és préda” narratívát, de az igazság az, hogy ez bizony létezik. A sejtjeinkbe van kódolva, agyból talán elnyomható, de nem eltörölhető vagy felülírható. Ám az, hogy valójában melyikünk a csúcsragadozó, szerintem kizárólag a női fifikán múlik. Ha udvarlásról van szó, élből a férfi által villantott virág, ajándékok és hasonló, kötelező elemekkel megtűzdelt randevúk ugranak be. A nő eközben csinosan felöltözik, kisminkeli magát, beszárítja a haját, és a találkozó közben előadja a nehezen kaphatót. Mert már kislányként azt sulykolták belénk, hogy a férfiak vizuális típusok, a dekoratív külsővel kell elcsábítani őket, de nem szabad könnyen beadnunk a derekunkat. Ez a konstrukció a létező legkihívóbb, azt üzeni, itt vagyok, tetszel, rajta, hódíts meg. Férfinyelvre lefordítva: igázz le. Ekkor elkezdődik a túlfűtött hajrá, a férfi minél előbb teljesíteni akarja a küldetést, majd ahogy révbe ér, az izgalom csitulásával ürességérzet lesz rajta úrrá, és újból áhítja a vadászat izgalmát. A nő részéről – tisztelet a kivételnek – ez egyenes út az elkerülni vágyott kihasználtságérzethez.

Ennél szerintem leleményesebbnek kell lenni.

Felesleges az elérhetetlent játszani, ha a nő elment a randevúra, egyértelmű, hogy érdeklődik a pasas iránt. Ha azt akarja, hogy a férfi elkezdjen kötődni, a legrosszabb poénjain is mosolyogni kell, érdeklődően vissza kell kérdezni különböző kijelentéseire, és olyan csodálattal kell ránézni, mintha egy félisten jelent volna meg előttünk. Tőlem megkapják azt, amire ösztönösen vágynak: a figyelmet, és annak az érzetét, hogy lenyűgözőek. A későbbiekben talán azt is elárulom, a tapasztalatom szerint mi a következő lépés ahhoz, hogy a nő hosszú távon irányítson.

Tehát ha ügyesen válogatok, és számomra kedvelhető férfiakkal találkozom, könnyen elérhetem, hogy ne csak testileg vonzódjanak hozzám, hanem összességében a társaságomat kedveljék. Függőségérzést váltsak ki. Sokfajta escortlány létezik, én olyan vagyok, aki a visszajáró vendégeket szereti. Persze igénylem néha az újdonságot, de arra törekszem, hogy olyan férfiakból állítsam össze az ügyfélkörömet, akikkel az együtt megélt élményeinkből hosszú távon közös történeteket szőhetünk. Ez rám nézve kockázatos, észnél kell lennem, hiszen semmi nem garantálja, hogy nem vonódom bele érzelmileg a munkámba. Nem beszélek mellé, sajnos volt már rá példa.

Mi alapján válogatok a férfiak között? Velem kizárólag írásban tudnak kommunikálni az érdeklődők, legfeljebb videó- vagy hangüzenetet küldök, de azt sem mindenkinek, már azt is ki kell érdemelnie az illetőnek. Egyrészt jobban szeretek így egyeztetni, másrészt önvédelem az időveszteség és az idegesség ellen. Akar a fene perverzekkel, bunkókkal vagy viccelődő kamaszokkal bajlódni. A weboldalamon minden létező gyakorlati kérdésre választ találnak az érdeklődők, a közvetlen kommunikációban már a konkrétumokról kell egyeztetni, ahhoz elegendőek a szöveges üzenetek. Nem mellesleg az, ahogyan valaki ír, rengeteg dolgot elárul az intelligenciájáról. A stílus, a helyesírás, a választékosság, ezek esetemben szűrőként működnek. Aki ezeken elbukik, tiltásra is kerül. Az üzenetküldő applikációmban négyezer blokkolt szám szerepel, ezek számottevő része magyar időrabló.

Magyarországon ritkán vállalok randevút, magyarokkal pedig szinte soha. A hazai férfiak valamiért egészen eltérően működnek a többi európai országban élőkhöz képest. És ez nem bók. A nagy részük képtelen egy épkézláb mondatot összerakni. Jó, ez a külföldiekre is igaz, de a magyaroknál gyakoribb jelenség. Volt egy időszak, amikor magyar szám láttán élből tiltottam az illetőt, de aztán ezt helytelen, önsorsrontó hozzáállásnak ítéltem, mindenkinek jár egy esély, a helyzet azonban nem javult. Mit kezdjek olyan férfiakkal, akik a kommunikációt például egyetlen köszönéssel kezdik, majd várják, hogy válaszoljak? Ebből semmi értelmes nem sülhet ki, aki megkeres, legyen tisztában azzal, mit szeretne, a köszönést követően írja is meg azt, én azokra a részletekre tudok érdemben reagálni. Mondjuk, általában a kifejtős üzenetekben sincs túl sok köszönet. A legtöbben egészen hajmeresztő módon fogalmaznak, sokszor tiszteletlenek, vagy hihetetlenül balfékek. Kedvenc visszatérő fordulatom, hogy szeretnének velem találkozni, ha van kedvem. De hogy a fenébe lenne kedvem bárkivel találkozni, akiről azt sem tudom, hogy kicsoda? Micsoda hülyeség ez.

Összességében azt látom, hogy a magyar férfiak igen szegényesen kommunikálnak a szexualitásról, vagy kerülgetik a forró kását, vagy közönségesek, elenyészve találkozni átmenettel. Nincsenek megtanítva arra, hogyan is kellene a vágyaikról beszélni. A szexuális kultúránk valahol nagyon mélyen van. És ez az elfojtásból fakadó eszköztelenség messzire visz, a viselkedésükben is megjelenik, többségük sajnos bicskanyitogató stílusban bánik a nőkkel.

A magyar szexkultúrában nincs benne az, amit én az escortmunkában randevúzásnak hívok. Nevetségesen messze vagyunk tőle. A vásárolt örömökre nyitott férfiak nagy része kurvázáshoz szokott, és úgy is kommunikálnak a lányokkal, mint az útszéli szajhákkal. Ők általában a „most azonnal” típusok, a kanosságuk pillanatában akarnak – lehetőleg minél gyorsabban és minél egyszerűbben – kielégülni. Ráadásul olcsójánoskodnak, hiába publikusak az áraim, állandóan alkudoznának. De lehet, hogy egyszerűen nem ismerik fel az euró jelét? Vagy az zavarja meg őket, hogy az óra helyett „h” betű van kiírva? Nem tudom, mit gondolnak, minek a rövidítése ez a betű az hours helyett? Egy hét? Egy hónap? Persze csak epéskedek, értem, hogy Magyarország egy szegény ország, keveseknek van akkora keretük a szórakozásra, mint amennyit én kérek, de akkor a lehetőségükhöz mérve kell lányt keresni, nem pedig engem piaci kofának nézve alkudozni. A testem és az időm nem alkuképes, az értékem luxusszámba megy.

Aztán sok zöldfülű magyar ír, akikről egyértelműen kiderül, még semmiféle tapasztalatuk nincsen escortokkal, velem szeretnének először kalandozni. Én nem akarok senkinek sem az első lenni, mert tudom, hogy abból béna randi kerekedik majd, amit nehezen tolerálok. Ahogy már korábban említettem, hiába kerül pénzbe a társaságom, vannak elvárásaim. És egyébként kellemetlennek is érezném, ha nekem kellene elmagyaráznom, hogyan működik egy szexszolgáltatás.

Olyanok is szép számmal akadnak, akik partikra próbálnak meg elhívni, például egy havernak lesz születésnapja, és jó lenne, ha le tudnék menni, mondjuk, Kazincbarcikára, mert ott buliznak a srácokkal. Fogalmuk sincs, mi az, amit nyújtok, mi az, amit nem, nekik egy ernyő alatt van az összes erotikus és szexszolgáltatás.

Végül, de nem utolsósorban, léteznek a szándékos időrablók. Ők azok, akik a közösségimédia-profiljaim alapján találnak rám, és kikutatják az elérhetőségeimet. Kacérkodnak a találkozás gondolatával, de vagy gyávák, vagy nincs keretük, ezért megelégednének azzal, hogy levelezgetünk, és közben kiverik maguknak. Olyanokat írnak például, hogy láttak velem egy pornójelenetet, és azt szeretnék, ha ugyanabban a pózban leszopnám őket. Merthogy ők jobban leszopatnának, mint a filmbéli partnerem. Aztán hozzáteszik például, hogy a végén a seggembe akarnak élvezni, miközben illene tudni, hogy a randevúknál óvszerhasználat mellett történnek a dolgok. Nos, ezek a pasasok az igazán szánalmasak.

Egy kezemen meg tudom számolni, hogy hány normális magyar férfival találkoztam. De még velük is nehéz tartósabb viszonyt kialakítani, pedig ugyanabban az országban lakunk, külföldiekkel eközben akár egy hónapra előre is egyeztetünk időpontot. Szóval az itthon tartózkodás alapvetően a pihenőidőm, a feltöltődés időszaka. Persze, ahogy mondtam, nyitott vagyok, a lehetőségét megadom annak, hogy megtaláljanak a kellemes élmények, aktív a hirdetésem, de ha fel is kelti valaki az érdeklődésemet, az általában átutazó külföldi. Vagy olyan magyar, aki valamilyen érthetetlen oknál fogva angolul kezd velem kommunikálni, mint a legutóbbi két randevúm esetében. Ráadásul mindketten külföldi számról írtak. Ezek közül a második az a történet, amit szeretnék most elmesélni.

Az illető ugyan már az első üzenetben leírta a keresztnevét, ami tagadhatatlanul magyar volt – az inkognitóját megőrizve a Milliárdos becenevet adtam neki, ezen fogom a továbbiakban emlegetni, hamarosan megértitek, miért –, de ettől függetlenül angolul chatelt. Azt gondoltam, talán valamelyik szülője idevalósi, ő viszont nem beszéli a nyelvet, alapvetően nem itt él. Viszonylag gördülékenyen kommunikáltunk, amiből arra merek következtetni, hogy már bőven van tapasztalata az escortozásban, a depositot is egy szó nélkül kifizette.

Ahogy említettem, aznap két randim volt, kettő jutott ugyanabból az átverésből. Már az első randin felidegesítettem magam, több pohár bort megittam, hogy el tudjak lazulni. Kifejezetten rosszul viselem, amikor hülyének néznek és becsapnak. Ilyenkor próbálom megérteni, mi folyik körülöttem. Máig nem sikerül rájönnöm, miért csinálják ezt, pedig meg is kérdezem tőlük, de ők csak széttárják a karjukat.

Direkt szórakozik velem?

Miért akart becsapni?

Van ezzel valami hátsó szándéka?

Kellemetlen szituáció, kibillent, hirtelen elveszítem a komfortérzetemet. Csak olyasmire tudok következtetni, hogy a meglepetés erejét meglovagolva így akarják magukhoz ragadni az irányítást. Viszont azt gondolom, hogy ez tiszteletlenség, a ráeszmélést követően eleve vonakodva, bizalmatlanul állok az emberhez, aki a felzaklatásommal valójában a saját szórakozása értékét csökkenti. Sőt, ha a sokkot követően nem tudok például alkohol hatására visszalazulni, simán faképnél hagyom a klienst.

Szóval az első kellemetlen meglepetést követően már becsiccsentve érkeztem a második találkozóra, egy drága belvárosi hotelbe. Megérkezésemkor a Milliárdos a bejáratnál várt, még a taxiajtót is kinyitotta. Piros pont, úriemberként viselkedett, mégis meglepett vele, mert a kliensek általában titkolózóak, rendszerint a szobában találkozunk, ő mégis nyilvánosan vállalta, hogy velem fogja tölteni az idejét. Esetében ez azért is meglepő, mert mint ahogy azt néhány percen belül realizáltam: ismert emberről van szó. Konkrétan a száz leggazdagabb magyar egyikéről. Igaz, ez ránézésre, az egyszerű öltözéke alapján nem látszott rajta.

Közvetlen, mosolygós és kicsit izgatott volt. Csillogó szemmel méregetett, aztán megjegyezte, hogy megszeppentnek tűnök, szerintem azt hitte, a státusza okozza a feszültségemet. Elismertem, hogy kicsit megilletődött vagyok, mert nem értem, miért angolul írogatott. Nem mentem sokra a válasszal, tőle sem kaptam épkézláb magyarázatot. Megkérdeztem, miért szeretett volna velem találkozni, azt felelte, hogy látta a Levente Klubja podcastepizódját velem, és nagyon kíváncsi lett, milyen vagyok élőben. Ki akart próbálni.

Kifejezetten előkelő, a Dunára néző szobát foglalt. Rendeltünk valami drága, hatvan- vagy hetvenezer forintos pezsgőt, ami a hotel besorolásához képest rettenetesen késve érkezett meg, ráadásul szerintem pocsék íze volt. A Milliárdos törekvése viszont mindenképpen értékelendő, így kell egy randit lebonyolítani, a feszültségoldásban viszont nem segített. Ekkor jutott eszembe, hogy van nálam kokain.

A húszas éveim elején átéltem egy igen sötét időszakot, rácsúsztam a kokainra. Nem túlzás, függő voltam. A rendszeres fogyasztásról aztán erőnek erejével leszoktam, de hébe-hóba előkerül a kóla. Régebben volt a legutóbbi buli, megviselt, viszont maradt nálam egy kicsi cucc, gondoltam, lehúzom majd a WC-n, ám végül a táskámban maradt. Ezzel demonstráltam magamnak, hogy ellen tudok állni a kísértésnek, már erős vagyok. Negyvennyolc napig nem is nyúltam hozzá. Ott, a szállodában viszont úgy éreztem, kapóra jön a maradék, dobhat a hangulatomon. Megkérdeztem a Milliárdostól, szeretne-e velem szívni, igennel felel, elhasználtuk.

Kólázás közben beszélgettünk a munkájáról, és megnézegettük az ékszereit, nagy büszkén mutogatta például a Cartier karkötőjét. Olyan ötmillió forintba kerül. Rajong a márkás holmikért, igaz, az én ízlésemhez mérten nagyon rossz stílusa van. Közben a kokain oldott a nyelvén, mesélt olyan celeblányokról is, akik széttették a lábukat azért cserébe, hogy segítsen nekik az előrejutásban. Bőven hallottam sztorikat szépségkirálynőnkről és más törtető csajokról. Aki azt gondolná, a róluk terjengő történetek csupán alaptalan pletykák, téved.

A Milliárdos többször jelezte, hogy orientálódjunk az ágy felé, de nekem a kólától szófosásom lett. Türelmetlenségében végül a tettek mezejére lépett, az ágyhoz tért, könnyedén, gátlás nélkül ledobta magáról a ruháit, lefeküdt, és közölte: – Na, nézzük!

Teljesen leborotválta a farkát, amit én nem kedvelek, sőt, nevetségesnek tartok. Egyrészt kisfiúsnak hat, másrészt kipattog tőle a bőr, ami nem a leggusztusosabb látvány. Jobb’ szeretem, ha a férfinak van némi fanszőrzete, persze nem gondozatlan dzsumbujra gondolok, legyen ápolt.

Az ágy mellé lépve én is elkezdtem vetkőzni, ő közben méregetett, és masszírozgatta magát odalent. Célzásokat tett a testalkatomra, utalt arra, hogy kerekdedebb vagyok az átlag escortlányoknál, de úgy éreztem, hogy alapvetően tetszett neki a látvány. Főként a fenekem. Aztán kiszúrta, hogy én nem vagyok kopaszra borotvált szeméremtájékon, ez meglepte, egészen biztosan nem ehhez van szokva.

Befeküdtem mellé az ágyba, mindenféle romantikát mellőzve rátértünk a szexre. Vagyis inkább valami szexhez hasonlatos izére, mert említésre sem méltó élményben volt részem. Alapvetően nem egy nagy méretekkel megáldott valaki, de a kokaintól aztán végképp összement a pénisze. A kóla változóan hat a férfiakra. Van, aki úgy áll tőle, mint még soha, de akadnak, akiknek éppenhogy összezsugorodik a farkuk, de nem a normális, kókadt állapotra, hanem még annál is kisebbre. A Milliárdos esetében ez utóbbi történt, sajnálkozott is, hogy jaj, mit csinált vele a kokó.

– Szopj már egy kicsit – kérlelt.

Folyamatosan kellett szopnom, hogy felálljon, kínkeservesen ment. Megpróbáltam a gumiba gyömöszölni a félig kókadt farkát, aztán beleülni, de kudarcosnak bizonyult a próbálkozás.

A folytatást csak erős gyomrú olvasóknak ajánlom.

A drogmámortól, illetve a potenciaproblémától olyannyira elfajultak a dolgok, hogy amikor mosdóba kellett mennem, a Milliárdos kapott az alkalmon, és utánam szólt, hogy várjam meg. Kérte, hogy álljak a kádba, jön velem, ott pisiljek, meg szeretné kóstolni, milyen. Normál állapotban nem csinálnék ilyesmit, szerintem ez bőven túl van az egészséges határon, túl bolond, de akkor, a szer bódulatában, a feloldódást kicsit túltolva nem tűnt gusztustalannak. Miért ne?

Emberünk beletérdelt a kádba, és négykézláb, tátott szájjal várta az érkező aranyesőt. Konkrétan itta. Annyira felfoghatatlan volt a látvány, meg az, hogy ez velem történik, hogy le sem tudtam róla venni a szememet. Akkor szórakoztatott, most visszagondolva elborzaszt.

Ködösek az estével kapcsolatos emlékeim, de mintha azt mondta volna, hogy még nem csinált ilyesmit korábban, de szerette volna kipróbálni. Jellemző egyébként a férfiakra, hogy az elfojtott vágyaikat escortokkal élik meg, tartanak attól, hogy mit szól az asszony, ha ilyesmi perverziókra fény derül otthon. Jobb a békesség, nem igaz?! Nem is olyan régen volt például egy perzsa kliensem, aki idevonatozott Bécsből miattam. Kivett egy szobát két órára, és azzal telt az idő, hogy a hónaljamat kamerázta. Meg sem akart dugni. A végén megkérdezte, hogy a hónaljamra élvezhet-e. Mondtam, hogy tegye, ha ez neki örömöt okoz. Puszilgatta, nyalogatta, és aztán ráverte. Ezt otthon hogyan vezetné fel a feleségének?

A Milliárdosnak annyira tetszett a pisiszex, hogy az este hátralevő részében hol a kádban, hol a zuhanyzóban kért repetát. Aztán idővel, talán a drog hatására, megváltozhatott a vizeletem kémiája, elkezdett panaszkodni, hogy most már túlságosan keserű, de így is reggelig tartott a játék. Hét óra körül közölte, hogy muszáj aludnia néhány órát, mert aztán ebédelni megy a családjával. Elképzelni is gyomorforgató: néhány órával azután, hogy a vizeletemet forgatta a szájában, a rokonsággal egy asztalnál evett.

Összességében, visszagondolva, kiábrándító volt az ember. Az, amiket mesélt, és ahogy viselkedett. Meg az is, hogy nem fizette ki a munkámat. Három óra árát kaptam meg, pedig sokkal többet töltöttünk együtt, milliárdosként nem okozhatott volna gondot kifizetnie az overnight, azaz a teljes éjszaka árát. Egy szétesett éjszaka szánalmas randija volt ez. Mindketten vállalhatatlanok voltunk igazából. Ráadásul pokolian éreztem magamat a kokain miatt. Túlnőtt rajtam a kísértés, az akaraterőm összeomlott. A drog mentálisan is rossz hatással van rám, felerősíti a depressziómat, már-már elviselhetetlenül szorongok utána. Bőgök, kilátástalannak látom az életemet, és szuicid gondolataim támadnak. A saját érdekemben teljesen be kell fejeznem a szerhasználatot.

Máskülönben tényleg belehalok.

„Édesanyám elkísért az első pornócastingomra”

Első – ahogy egyébként az összes – beszélgetésünk helyszíne Kiara otthona. Az új építésű lakópark Budán, a Rózsadombon áll, a környék egyelőre foghíjasan beépített. A lakás egy hálószobás, hatalmas erkéllyel, tágas nappalival és amerikai konyhával ellátva. A konyhapult és a hűtő üres, az ételt rendeli magának.

Kiara egyedül, pontosabban a három macskájával él. Onyx és Hermes Cornish rex fajtájúak, Kusai Devon rex. Kusai a rangidős, tizenhét éves.

Mi a különbség a Cornish rex és a Devon rex között?

Mindkét macskafajta Nagy-Britanniából származik. Hasonló mutáció során keletkeztek, kinézetre könnyen összekeverhetőek, de azért mégis különböznek. Kusainak a Devon rexekre különösen jellemző, háromszög alakú feje van. A Devon rexek nagy füllel is rendelkeznek, de nem akkorával, mint a Cornish rexek. És az orruk is sokkal rövidebb. Mindkét fajta szőrzete hasonlóan rövid.

Kusai a legidősebb, elég sok év van közte és Onyx között. Hogy került hozzád?

Kusai tizenhét éves, még a szüleim vették tinédzserkoromban. Igazából maguknak. Anyukámnak egy időben rengeteg macskája volt, elsősorban perzsamacskák, tenyésztéssel is foglalkozott. Kusai volt az első furi külsejű cica a családban. Talán éppen a különcsége miatt, de a szívemhez nőtt, az évek során elszerettem a többiektől. Amikor elköltöztem otthonról, magától értetődő volt, hogy őt hozom magammal. Mivel úgy szocializálódott, hogy mindig több macska volt a háznál, azt gondoltam, magányos lesz egyedül, kellene neki egy társ. Akkor találtam rá a Cornish rex fajtára az interneten. Moszkvából vettem és reptettem ide Onyxot. Mint kiderült, tévedtem, Kusai valójában nagyon boldog volt egymagában, nem lett volna szüksége társaságra, nem örült Onyx érkezésének. Ekkor arra eszméltem rá, hogy szegény Onyx lesz magányos kiscica. Szerencsére találtam itthon is egy tenyésztőt, tőle vettem Hermest. Onyxszal hatalmas barátok lettek, gyakran ölelkezve alszanak.

Három kandúr, és jól kijönnek. Ivartalanok?

Természetesen mindegyiket már babakorukban ivartalaníttattam. Nekem is fontos volt, szerintem ez a felelősségteljes hozzáállás, másrészről a tenyésztők csak ezzel a feltétellel adják el őket. Pontosabban tenyészcéllal is vásárolhatóak macskák, de akkor az áruk is egészen más kategóriába kerül. Szóval az én macskáim soha életükben nem szexeltek, mindegyik szűz, és láss csodát, így is le lehet élni egy életet.

Sokan valamiféle pótlékként veszik körbe magukat kisállatokkal. Akár család-, vagy gyermekhiányt is pótolhatnak velük. Főleg akkor gyanús ez, ha egy háztartáson belül sok az állat. Te ezen elmélkedtél már? Nem válik belőled amolyan macskás hölgy?

Nem, mert ugye nálam megvan az oka, hogy miért éppen három cicám van. Ha valamelyikük elpusztul, talán nem is akarok másikat. Az igazat megvallva a macskatartás az örömforrás mellett teher is, hiszen a fél életemet külföldön töltöm, ilyenkor macskaszittert fogadok, ami természetesen pluszköltséggel jár. Ő naponta látogatja az állatokat, időt tölt velük, eteti őket, játszik velük, és rengeteg képet küld róluk. A kérdésedhez visszatérve, gyermeket ma már nem szeretnék. Egy időben kacérkodtam a gondolattal, de örülök, hogy másképp alakult a sorsom. Egyszerűen nem érzem azt, hogy fel tudnám adni a szabadságomat a gyermekem kedvéért. Lehet, hogy ez önző szemlélet, de vállalom. Nem gondolkozom klasszikus családban.

Miért laksz ennyire távol a városközponttól? Pláne úgy, hogy akárhányszor találkozunk, taxival érkezel.

Tíz-tizenegy éves koromban költöztünk a családommal Budapestre, Budára, valahogy adta magát, hogy a különköltözésemkor a környéken maradok.

Miért, Budapest előtt hol éltetek? Azt tudom, hogy mindkét szülőd orosz származású.

Édesapám Kijevben tanult egyetemen, gondolom, kíváncsiságból átlátogatott Magyarországra, aztán végül itt ragadt. Összeházasodott az első feleségével, az a románc néhány évig tartott, de nem bizonyult tartósnak, gyermekük sem született. Apukám a válást követően visszaköltözött Moszkvába, megismerkedett az anyukámmal, aki viszont nagyon el akart jönni az akkori Szovjetunióból, így telepedtek le végül közösen Magyarországon. Az évek során mindketten tökéletesen megtanultak magyarul, az állampolgárságot is megszerezték. Én már itt születtem, Pest vármegyében, viszont vidéken nőttem fel. Nincs messze a település a fővárostól, de szó szerint egy erdőben, a többi embertől elszeparáltan laktunk, nem volt közvetlen szomszédságunk. Soha nem szenvedtem hiányt semmiből, de el sem kényeztettek.

Gondolom, azért a víz és a csatorna ki volt építve.

Persze. Hatalmas telken, kétemeletes, nagy csilivili házban laktunk. Gyönyörű kert, körülöttünk erdő, a telkünkön két tó. Apukámnak a tóásás az egyik szenvedélye, szerintem előző életében vakond lehetett. Vagy valamilyen hal, mert imádja a vizet, úszni is ő tanított. Mindig tartottunk nagytestű kutyákat, például berni pásztorokat. Szóval kifejezetten idilli környezetben nőttem fel, anyukám viszont nem tudta ezt értékelni. A pezsgő moszkvai életből átcsöppent a csendes, lassú falu mellé, nem találta a helyét, depresszióval küzdött. Ahogy említettem, közvetlen szomszédaink nem is voltak, azokkal pedig, akik az utcában laktak, intellektuálisan hiába kereste a közös hangot. Eközben apukám gyakran járt munkaügyben külföldre, anya pedig elmagányosodott.

Milyen nyelven beszéltetek otthon?

Folyamatosan oroszul kommunikáltunk, aminek köszönhetően felsőfokon, tulajdonképpen anyanyelvi szinten beszélek, írok, gépelek. Párhuzamosan tanultam a magyart és az oroszt, ahogy elég befogadó lettem rá, anyukám elkezdte megtanítani az ábécét.

De azért iskolába is jártál, ugye?

De még mennyibe! A helyi általános iskolába három évig jártam, aztán anyukám úgy döntött, beírat inkább egy másik, jobb helyre. Kényelmetlen volt, mert onnantól már egy másik kisvárosba, busszal kellett mennem. Anyukám végül kikönyörögte apukámnál, hogy hagyják a fenébe a vidéket, tíz-tizenegy éves voltam, amikor az aktívabb életet ígérő Budapestre költöztünk. Itt először egy sima suliba jártam, utána egy angol nyelvű iskolába, végül gimnáziumba, aztán egyetemre. Szóval elég sok helyen megfordultam.

Milyen volt a viszonyod anyukáddal? Meglehetősen szigorúnak hangzik, amiket mesélsz.

Nehéz erről beszélnem. Nem volt felhőtlen a kapcsolatunk, sőt! Fáj ezt most kimondanom, de gyerekként nem szerettem az anyukámat. Folyton éreztem valamiféle feszültséget a részéről, amikor körülötte voltam. Féltem tőle, fizikálisan és mentálisan egyaránt bántott, számomra minden ok nélkül agresszív volt velem. Mindenért én voltam nála a hibás. Emlékszem, egyszer télen megragadott a kabátomnál fogva, elkezdett ráncigálni, amitől letörött a műkörme, amiért szintén én lettem a bűnbak. És nem csak egy-két nevelő célzatú nyaklevest kaptam tőle. Erőszakosnak titulálnám a viselkedését, szerintem rajtam vezette le a magányossága miatti feszültséget. Persze a fizikális erőszak sem volt kellemes, de a maradandóbb sebeket a kifejezetten követelőző, tökéletességhajszoló viselkedésével okozta. Válogatott feladatokkal traktált, teszem azt, random matekpéldákat adott, és addig nem csinálhattam mást, nem engedett el például biciklizni, ameddig ki nem számoltam a megoldást. Szar voltam matekból, ő viszont reál beállítottságúként nagyon jó, ezt várta volna el tőlem is. Csak ültem az aktuális példa felett, és vártam, mikor esteledik ránk, mert úgysem jutok önerőből közelebb a jó eredményhez. Sokszor átázott az előttem fekvő papír a könnyeimtől. Gyűlöltem ezért anyát, és nem értettem, miért kínoz. Mai fejjel sejtem, hogy a fejlődésem érdekében vegzált, de azt hiszem, lehetett volna ezt másképpen csinálni. Például, amikor látta, hogy megrekedtem, szenvedek, odajöhetett volna, hogy akkor oldjuk meg együtt. A segítség elmaradt, ezért inkább úgy érzem, ezzel kívánta elérni, hogy egy helyben maradjak, és még véletlenül se okozzak neki mással fejfájást. Folyamatosan hülyének, butának éreztem magamat, sosem tudtam megfelelni az anyukám elvárásainak, erősen sérült az önbecsülésem. Lázadó kamaszkoromra megpróbáltam kiállni magamért, visszaszóltam, amire válaszul pofont kaptam. Ezzel aztán elérte azt, hogy teljesen elhidegültem tőle, a lehető legkevesebb időt akartam otthon tölteni, ezért az általa megszabott időn túl értem haza, ami további konfliktusokat szült köztünk. Nem anyut akartam idegesíteni a késésekkel, egyszerűen jól éreztem magamat, és minél később akartam visszacsöppenni az otthoni rémálomba. A szüleim erre azt tartották a legjobb megoldásnak, ha még szigorúbban kezdenek fogni, alig akartak elengedni, ami csak tovább szította bennem a dacot, minden motivációmat elvesztettem. A gimnáziumban leromlottak a jegyeim, rossz tanulóvá váltam, ami egy végtelennek tűnő, lefelé sodró spirálba helyezett bennünket a szüleimmel. Az elvadult viszonyunk a nagykorúvá válásommal, tizennyolc-tizenkilenc éves koromra szelídült meg, akkor úgy egymásra találtunk anyukámmal, hogy tulajdonképpen legjobb barátnőkké váltunk. És azt hiszem, hogy tényleg ez a legjobb kifejezés: anya-lánya viszony helyett barátnők vagyunk.

Beszéltél neki valaha a gyerekkori érzéseidről?

Soha. Az évek során annyit el-elejtett, hogy nehezen birkózott meg a gyerekneveléssel, hiszen nem segíthettek be a nagyszülők, másik országban éltek. Gondolom, nehezen birkózott meg egymaga a depresszióval és a gyermekneveléssel egyszerre rá háruló feladatokkal. Huszonegy évesen szült, ráadásul nem is tervezett gyerek voltam, szerintem inkább terhet jelentettem neki, semmint örömforrást. A kilenc évvel fiatalabb testvéremet már tervezetten vállalták, máshogy viselkedett vele, szerintem sokkal jobban szerette, többet is foglalkozott vele. Furcsa, valamiért kitörlődött az emlékeim közül, hogy hogyan fogadtam, amikor kiderült, testvérem születik. Olyan, mintha egyik napról a másikra lepottyant volna az égből még egy gyerek a házba. Érdekes viszont, hogy amikor a testvéremnél beköszöntött a tinikor, sokkal lázadóbban viselkedett nálam, vele szemben mégsem tudott már annyira szigorúan fellépni anya, mint nálam. A húgom néha úgy elküldte a fenébe, hogy csak néztem, ez esetemben elképzelhetetlen volt. A mi családunkban egyébként nem szokás az érzelmekről beszélni. Idegenkednék a helyzettől, és lehet, hogy nem is tenne jót lelkileg, ha megnyitnánk a múltat. Azt sem tartom kizártnak, hogy ő tudatosan eltemeti magában a gyerekkoromban történteket. És rendben, most beszélgetünk róla, de a hétköznapokban én is inkább tagadom. Úgy vagyok vele, hogy meg kell bocsájtani a szülőknek, kár feszegetni a történteket, egyszerűen túl kell rajta lendülni, úgysem visszacsinálható vagy megszépíthető. Megmagyarázom magamnak azzal, hogy nehéz volt anyának, amiért apukám viszonylag kevés időt töltött velünk, mi pedig vidéken, tulajdonképpen a civilizációtól elszeparáltan éltünk. Magányos lehetett. Szörnyű ezt kimondani, de a válás jót tett neki, felszabadította, minden értelemben új életet kezdhetett.

Neked milyen volt addig erdőlakóként a pezsgő nagyvárosba költözni?

Kezdetben nagyon féltem. Budapesten mindenféle arcot látni az utcán, emlékszem, amikor széttetovált és piercingezett emberek jöttek velem szembe, lesokkoltak. De aztán hamar ráéreztem a nagyvárosi élet ízére. Gimnáziumban talán túlontúl is élvezni kezdtem. Visszatérve az eredeti kérdéshez, azért költöztem ki Buda szélére, mert ehhez a lakáshoz nagyon közel lakott az akkori párom, és az anyukám sem sokkal messzebb. Szóval akkor éppen ideális lokációnak bizonyult, pláne, hogy ameddig együtt voltunk, a párom fizette. Ez az első albérletem, négy éve lakom itt, a szakítást követően sem költöztem tovább. Mostanában tervezek majd saját lakást vásárolni. Elsősorban Budán keresek majd, hogy továbbra is közel legyen az anyukám, de a belvárosra is nyitott vagyok.

Az, ha messzebb költözöl, és kényelmetlenebb lesz majd akár naponta átjárni az édesanyádhoz, kicsit önállóbb, felnőttebb életet is jelent, nem?

Érdekes, erre így még nem gondoltam. Amikor Debrecenbe jártam egyetemre, teljesen elzártuk a kommunikációs csapot, néhány hetente, amikor hazajártam, köszöntünk egymásnak, de nagyjából ennyi. Aztán amikor egyetemet váltottam, és visszaköltöztem Budapestre, egészen megváltozott a viszonyunk. Szerintem leginkább azért, mert akkor kezdtek szétmenni apukámmal, és szüksége volt egy bizalmasra. Egy biztos: azóta szorossá vált a kapcsolatunk. Általában megrökönyödnek az emberek, amikor elmesélem, hogy az első pornócastingomra is elkísért.

Nem csodálom, ha ezen fennakadnak.

De ezt nem úgy kell elképzelni, hogy feljött velem, és végignézte. Húsz-huszonegy éves voltam, amikor másod- vagy harmadéves tanuló voltam a Semmelweis Egyetem szülésznő szakán. Előtte egy évet lenyomtam a debreceni egyetemen, ami utólag megítélve, mind közösség, mind tanárok szempontjából szerintem sokkal jobb volt a Semmelweisnél. Az egyetemi közegben viszont nem találtam a helyemet, nem tudtam senkivel sem összebarátkozni, magányosnak is éreztem magamat. Ráadásul nehéznek találtam a szakirányt, voltak olyan tantárgyak, amikkel szenvedtem.

Húszévesen kilátástalannak láttam a jövőmet, nem láttam esélyét, hogy be tudom fejezni az egyetemet, vagy ha mégis, akkor majd boldogsággal tölt el a szülésznői hivatás. Ebben a lelkiállapotomban érkezett egy üzenet a Facebookon egy ismeretlen férfitől, hogy tetszenek neki a fotóim, modelleket keresnek, érdekelne-e esetleg munka. Mivel a modellek nyurgák, én viszont kifejezetten alacsony vagyok, egyből kiszagoltam, hogy valami bűzlik, és ez valójában szexmunka, csak szépen becsomagolva. Vissza is utasítottam. A fickó viszont nem tágított, többször megkérdezte, hogy nem gondoltam-e meg magamat, végül a kíváncsiság túlnőtt rajtam, gondoltam, legalább meghallgatom, miről is van szó. Jeleztem az édesanyámnak, hogy érkezett egy felkérés, és szeretnék elmenni az interjúra, majd azonnal hozzátettem, hogy szerintem ez nem klasszikus modellmunka-ajánlat. Nem emlékszem már pontosan a válaszára, de az biztos, hogy nem rökönyödött meg, vagy guvadt ki a szeme.

Szerinted miért nem?

Két okot látok. Az egyik, hogy szerintem ő azt, amikor kezdtek elhidegülni az édesapámmal, egyfajta felszabadulásként élte meg, valamiféle női ébredésként, mert teljesen megváltozott. Addig egész életében azt csinálta, amibe belesodródott, vagy amit mások akartak. Végre felismerte, hogy akár ki is szállhat ebből a mókuskerékből. És ez tökéletesen rímelt azzal, hogy én nő létemre kedvemet lelem valami olyasmiben, amiben a társadalmi megítélés szerint nem szabadna. Ami sokak szemében gátlástalan, undorító, sőt bűnös. Tulajdonképpen egyszerre lázadtunk a vélt vagy valós normák ellen, és ez akkor összefűzött bennünket. Másrészt a szülésznői szakirányt anyukám ráhatásával választottam annak idején. Felmértük a gyengeségeimet és az erősségeimet: szar voltam fizikából, matekból, szóval nem tudtam volna elmenni például villamosmérnöknek. Olyan jövőképet kerestünk, ami abból építhető, ami valamennyire érdekel, és amit akár külföldön is kamatoztathatok. Eközben azért az is szempont volt, hogy ne szakmunkás legyek, hanem végezzek a felsőoktatásban. Ezen a nyomvonalon haladva lyukadtunk ki az egészségügynél. De később belátta, ha a küszködésem ellenére tovább erőlteti az iskolát, tulajdonképpen a saját sorsát örökölteti tovább. De ő, szerencsére, nem akarta a saját sorsát rám erőltetni. Hagyta, hogy azt csináljam, amit tényleg akarok. Érdekes fordulat volt ez a gyerekkoromban történtek fényében, de örülök, hogy így alakult. Szóval az édesanyám tényleg elkísért a castingra, de az irodába természetesen nem jött fel velem, megvárt az egyik környékbeli parkban. Lelkileg nekem sokat jelentett a támogatása, csak mi tudtunk róla, a közös titkunk volt ez jó ideig.

Láttál te már ezelőtt pornót?

Persze. Tizenöt lehettem, amikor először találkoztam a műfajjal. Többször aludtam egy jó barátnőmnél, ő viszonylag korán kidőlt, én pedig a tévét kapcsolgatva belefutottam szexcsatornákba. Aztán felszabadultam otthon az internetre, serdülőként nyilván kíváncsi voltam a saját testemmel kapcsolatban is erre-arra, ezért beírtam a keresőbe, hogy pina. Kidobott egy magyar oldalt, ami tele volt szexvideókkal, ott hosszabban is elnézelődtem. Vannak olyan tinilányok, akik undorodnak a szexfilmektől, megijednek a látottaktól, belőlem viszont izgalmat váltottak ki. Ezt követően rendszeresen használtam filmeket maszturbáláshoz, ezért nem voltak idegenek azok a lányok, akiknek a meztelen posztereivel a castingot szervező cég irodájának falán szembesültem. Azonnal tudtam, hogy helyesek voltak a megérzéseim, ez pontosan az, amire számítottam. Egy nő és egy férfi tartózkodott a lakásból átalakított irodában, velem az utóbbi kommunikált. Átvezetett egy kisebb helyiségbe beszélgetni. Leültetett a számítógép mellé, megnyitotta az ügynökségük honlapját, elkezdte sorban mutogatni a lányokat, akikkel szerződésben álltak. Közben a pasas talán túlságosan is nyíltan beszélt arról, hogy melyik lány milyen durvább dolgokat vállal filmeken. Ez így, rám zúdítva, már-már feldolgozhatatlan mennyiségű információ volt. Végezetül azt mondta, ha tényleg érdekel a munka, vetkőzzek le, készít pár képet, és rögtön elküldi egy japán kliensnek. Ez szerintem süketelés volt, de belementem. Ami ezután következett, testen kívüli élményként éltem meg, mintha nem is velem történne, csak kívülről nézném, mi zajlik. A képek elkészülte után a pasas ugyanis a kezembe nyomott egy mikrofonfejű vibrátort, hogy használjam. Zavaromban bénáztam vele, végül a férfi irányított, csináltam, amit kért. Ő közben letolta a gatyáját, és elkezdte kiverni magának. Úgy lett vége a jelenetnek, hogy kutyapózban pucsítottam, miközben ő a fenekemre célozva elélvezett. Nem ért hozzám, csak kiverte.