A mű eredeti címe: Samaan virtaan – Putinin sota naisia vastaan

Copyright © Sofi Oksanen, 2023

Borító: Julia Bourdet

Fordította: Panka Zsóka

Hungarian translation © Panka Zsóka, 2024

Hungarian edition © Scolar Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta. Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen minket közösségimédia-csatornáinkon: www.facebook.com/scolarklub instagram.com/scolarkiado tiktok.com/@scolarkiado

Scolar Kiadó, 2024

1026 Budapest, Gábor Áron u. 28.

Telefon: +36 1 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Kozma András

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-509-929-0

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Nem léphetsz kétszer ugyanabba a folyóba,

mert az már nem ugyanaz a folyó.

Hérakleitosz

Tartalom

Előszó

I. A szexuális erőszak mint háborús fegyver

Fénykép

Hervadó virág

Igazságszolgáltatás

II. Katonákból háborús bűnösök

A hős

A törvény

A Felszabadító

Fasiszta

Állatok és elemek

Nemzeti érzés

III. Homo putinicus

Az orosz anyasági csomag

Oszd meg és uralkodj

„A nők úgyis szülni fognak.”

Példaképek

A győzelem jelei

Fenyegetőzés

Ágyútöltelékek

Hatalom

Az esélyegyenlőség forradalma

IV. Gyorstalpaló tanfolyam az orosz kolonializmusról

Kríminézia

Deportálások

Tanulság

A múlt, amely nem múlt el

V. Exportcikk

A dezinformációs osztályoktól a trollgyárakig

A cél

Utószó

FELHASZNÁLT IRODALOM

Előszó

2023 tavaszán tartottam egy beszédet a Svéd Akadémián Putyin háborúja a nők ellen címmel. A pozitív visszajelzések miatt úgy döntöttem, hogy olyan esszévé bővítem az előadás anyagát, amely arra fókuszál, hogy miként tette Oroszország hatalma egyik központi eszközévé a mizogíniát, azaz a nőgyűlöletet. Az Oroszország által Ukrajnában elkövetett szexuális erőszak fontos részét képezi az ukrán népirtásnak. Az orosz belpolitikában a nőgyűlölet olyan eszköz, amelynek segítségével a Kreml megpróbálja megakadályozni a nők hatalmi pozíciókba kerülését, így őrizve a saját hatalmát. A nemzetközi politikában a nőgyűlölet az orosz imperializmus eszköze. Mindhárom részterület Putyin legfontosabb célját, a központi hatalom megőrzését és megszilárdítását szolgálja.

Mivel Oroszországnak mára nincs a kommunizmus ideológiájához hasonló exportcikke, a hatalom a hagyományos értékek leple alatt a nőgyűlöletet használja arra, hogy partnerországokat keressen maga mellé, és hasonlóan gondolkodó közösségeket hozzon létre olyan nyugati országokban, amelyekben az esélyegyenlőség fontos érték. A módszer, ahogyan Oroszország a nőgyűlöletet a saját céljai eszközévé tette, az egész világon fenyegetést jelent a nők és a kisebbségek jogaira nézve.

A mizogínia jó taktika a demokráciák meggyengítésére, és az autokratikus államok megerősítésére. Mivel demokrácia nem létezhet a nők részvétele nélkül, az emberiség jövőjéről van szó, és arról, hogy mit hagyunk örökül a következő nemzedékek számára.

Több éve foglalkozom már ezzel a témával az Ilta-Sanomat és a Suomen Kuvalehti című finn újságok hasábjain, és nagyon sok olvasói levelet kapok azzal kapcsolatban, hogy mit tehetünk ebben a helyzetben. Oroszország hagyományosan engedi a háborús bűnök elkövetését, aminek véget kell vetni. Kelet-Európa két totalitárius rendszerrel, a hitleri Németországgal és a Szovjetunióval kapcsolatos tapasztalata sosem vált egész Európa kulturális emlékezetének részévé. A problémák hátterében a közömbösség, a félrenézés, a kelet-európai országok Oroszországgal kapcsolatos történelmi tapasztalatainak lebecsülése, valamint az orosz oligarchák pénzének a nyugati világba való beépülése áll.

Ne legyünk hát közömbösek, ne nézzünk félre!

I.

A szexuális
erőszak
mint háborús
fegyver

A nagymamám nővére nem némának született. Miután Észtország második szovjet megszállása idején elhurcolták otthonról egy egész éjszakán át tartó kihallgatásra, többé nem szólalt meg. Amikor reggel hazaért, úgy tűnt, minden rendben van, de aztán soha többé nem mondott semmi mást, csak annyit, hogy: „Jah, ära.”{1} Soha nem ment férjhez, nem születtek gyerekei, nem volt szerelmes. Élete végéig kettesben élt idős édesanyjával.

A nagymamám nővérének történetét gyerekként hallottam először, és bár a felnőttek sosem mondták el pontosan, mi történt a kihallgatáson, biztos, hogy mindenki tisztában volt vele. Én is tudtam.

Évekkel később megírtam a Tisztogatás című regényemet, illetve előtte az azonos című drámát, amikhez nyomon követtem a délszláv háborúban elkövetett háborús bűncselekményekről folyó bírósági tárgyalásokat. Mérhetetlenül frusztráló volt megtudni, hogy a modern Európa közepén nemi erőszakra szakosodott koncentrációs táborok létezhettek. A fő motivációt a Tisztogatás megírására a nagymamám nővérének története adta. Mert az, ami vele történt, újra megtörtént. És most megint megtörténik, Európa közepén.

A nagymamám nővére számára sosem szolgáltattak igazságot. Egyik családtagom számára sem. Pedig a családi gazdaságunk elveszett, sokan meghaltak, többeket elhurcoltak. Csak két családtagomnak sikerült elmenekülnie egy nyugatra tartó hajóval. Természetesen senki nem számított rá, hogy a megszállás idején számítani fog az igazság.

De a Szovjetunió összeomlása után minden megváltozott: a balti államok újra függetlenné váltak, és megkezdődött a dekolonizáció folyamata, amely ismerős minden, gyarmatosító hatalom által elnyomott ország számára. Mivel a Szovjetunióban a történettudomány politikailag szigorúan ellenőrzött tudományterületnek számított, amelynek fő feladata a szovjet propaganda ismételgetése volt, a megszállás végével a kutatás, a tudomány, a kultúra és a sajtó is felszabadult a totalitárius állami elnyomás alól, és a közgondolkodás új nyelve immár egy független állam hangjává vált.{2} Végre lehetett a múltról kertelés nélkül, szókimondóan beszélni. Lehetett kutatni, aminek köszönhetően sok minden nyilvánosságra került, ami korábban nem volt lehetséges. A szavak végre visszakapták a jelentésüket, amelyek megfeleltek az emberek tapasztalatainak: a deportálást végre lehetett deportálásnak nevezni, a megszállást pedig megszállásnak. Megkezdődhetett a szovjet időkben elkövetett emberiség elleni bűntettek kivizsgálása. A Szovjetunió jogutódja, az Oroszországi Föderáció nem támogatta ezt, és nem kért bocsánatot. A Nyugat Oroszországot nem kényszerítette egy olyan folyamat végigvitelére, amilyet Németország járt végig a második világháború után. Nyugaton talán nem tartották ezt szükségesnek, mivel a szovjet időkben elkövetett bűncselekmények nem voltak elég fontosak – legalábbis nem annyira, mint a Putyinnal való kézfogás, és az oligarchák a néptől ellopott, véres pénzének tisztára mosása. Mivel a korábbi bűnöket figyelmen kívül hagyták, Oroszország Ukrajna elleni 2022 februárjában indított agresszív és jogtalan támadása meglepetésként érte a világot.

Észt nézőpontból nézve az ukrajnai háború olyan, mintha újraélnénk az 1940-es évek eseményeit, mintha újra és újra lenyomnánk a replay-gombot, mivel Oroszország ugyanazt a forgatókönyvet használja, mint a korábbi hódító háborúi során. Már korábban is átéltük ugyanezt a gyakorlatot: a civil lakosság terrorizálása, elhurcolása, kínzása, eloroszosítása, propaganda, kirakatperek, elcsalt választások, áldozathibáztatás, menekültáradat, a kultúra megsemmisítése. A nyugati államok általános csodálkozása mindenesetre világossá tette, hogy az orosz imperializmus kézikönyve még nem eléggé ismert a számukra. Ugyanakkor éppen ez a meglepettség mutatja meg, hogy miért kell beszélni a korábban elkövetett háborús bűnökről, miért kell kivizsgálni ezeket, és miért kell megőrizni a kulturális emlékezetünkben. Anélkül, hogy megismernénk a korábbi háborús bűnöket, nem ismerjük fel azokat a jeleket sem, amelyek megelőzik ezeket. És bár a gyarmatosító nagyhatalmak történelme általában része az iskolai történelemoktatásnak, az orosz imperializmussal nem foglalkozunk még az iskolapadban sem. Pedig a korábbi keleti blokk országai körülbelül Európa felét teszik ki, és ezen országok területén az emberek két különböző totalitárius rendszer hatalmát élték meg. Ennek ellenére ez a tapasztalat sajnos nem épült be a földrészünk nyugati felének emlékezetébe, nem vált egész Európa történelmének a részévé. Pedig ez is az igazságszolgáltatás egyik formája.

A „Soha többé!” jelszava, amelyet Nyugaton a második világháború után ismételgettek, hamisan csengett mindazok számára, akik számára Oroszország elnyomó politikája a történelmi tapasztalat részét képezte. A Szovjetunióban az emberiség elleni bűnök és az elnyomás a hitleri Németország bukása után is folytatódtak. A „Soha többé!” pedig úgy hangzott, mintha a mi tapasztalatainknak nem lenne jelentősége, mivel ezeknek nyoma sem volt a nyugati kulturális tudatosság térképén.

Fénykép

Az emlékezet lerombolása mint
a nemzet elpusztításának eszköze

A dolgozószobám falán lóg egy fekete-fehér fénykép a nagymamám nővéréről, abból az időből, amikor még beszélt. Az édesanyjuk a testvérek között áll. A legkisebb testvért a karjában tartja. A nagymamám nővére félénken néz a kamerába, a nagymamám még csak pár éves lehet, és mindhármuk lábán a dédnagypapám által készített bőrcipő. A háttérben a házuk, a nyári kert, a bazsarózsák éppen virágoznak. A dolgozószobámba érkező vendégek sosem lepődtek meg a képen, nincs is miért – olyan, mint egy teljesen átlagos múlt századi családi portré. Nem látható rajta az észt zászló, sem bármi más, a szovjet időkben betiltott észt nemzeti szimbólum, de a kép mégis a „likvidált állam” idején készült. Ez éppen elég volt arra, hogy bele lehessen kötni.

Ezért a fénykép csak az 1990-es évek elején érkezett Finnországba, amikor Észtország újra függetlenné vált, és végre fényképeket is be mertünk pakolni a bőröndünkbe. Amikor a Szovjetunió még ereje teljében volt, nem kockáztattuk volna, hogy esetleg megtalálják a határátlépésnél. A régi fényképek ugyanis rajta voltak azon a hosszú listán, amit tilos volt bevinni és kihozni a Szovjetunióból, ezért e fénykép átcsempészésének kísérlete esetleg olyan kérdésekhez vezethetett volna a határon, hogy miért van nálunk, és mi a jelentősége a számunkra. Bármit is mondunk erre, az eredmény mindenképpen ugyanaz: a képet elveszik tőlünk. Az észt családok számára a szovjet megszállás azt jelentette, hogy a veszélyesnek nyilvánított képeket eltüntették a fényképalbumból. Megsemmisítették, elásták vagy a tapéta mögé rejtették, történetére, a rokonokra vagy a halott családtagokra emlékezni a szovjet időkben rendkívül magányos tevékenység volt. Én ilyen fényképeken keresztül ismertem meg a családomat. Csak a rejtegetett fényképeken és a hozzájuk kapcsolódó történeteken keresztül léteztek számomra. Csak általuk kaptak emberi arcot.

Finnországhoz képest, ahol születtem és iskolába jártam, a kontraszt óriási volt. Finnországban halottak napján, karácsonykor és a függetlenség napján is gyertyát gyújtottunk a temetőben halottaink emlékére. A finn nagypapám háborús veterán volt, az ikertestvére pedig hősi halott. A háborúk ezért fontos részét képezték a családom történetének, de Finnországban, a hivatalos emléknapokon, a temetőben meggyújtott gyertyák azokra is emlékeztettek, akikre csak titokban emlékezhettünk, csak magunk között. A függetlenség napján ünnepélyesen felvont finn zászló eszembe juttatta az észt zászlót is, amely a „likvidált állam” többi szimbólumához hasonlóan tiltott volt, a zászló színeit, a kék-fekete-fehér színek kombinációját is beleértve, még az absztrakt művészetben is. Amikor a finn iskolában, az alsó tagozatban a többi iskolással együtt a hűségeskühöz én is megtanultam kívülről a zászlófelvonás dalát, a dolog nem hagyott nyugodni, mert a szovjet megszállás terhét nyögő Észtországban mindez lehetetlen volt. Az osztálytársaim számára a dal szövegének megtanulása teljesen magától értetődő és unalmas volt. Mi viszont nem vehettük elő a független Észtország szimbólumait még Finnországban sem, amely akkoriban harmadikutas politikát folytatott. A finnek számára a független Észtország nem létezett, mert Finnország a szovjetek által megszállt területekkel kapcsolatban a hivatalos szovjet irányvonalat követte. A Szovjetunió szigorú megfigyelés alatt tartotta a külföldön élő észteket. Az elítélhető viselkedés pedig veszélybe sodorhatta a Szovjetunióban élő rokonokat. Még számomra is világos volt, hogy a nem megfelelő szavak vagy cselekedetek következtében esetleg soha többé nem léphetünk a Szovjetunió területére. És akkor soha többé nem láthatom a nagymamámat.

A Szovjetunió megpróbálta kitörölni a megszállt területek emlékezetét, beleértve a vizuális emlékeket is, és ugyanezt teszi most Oroszország az Ukrajnában megszerzett területeken. A tanári kar lecserélése és az oktatás eloroszosítása mellett megpróbálják eltörölni Ukrajna saját kulturális örökségét, illetve az ezzel kapcsolatos ismereteket. Kirabolják a közösségi tereket – például a múzeumokat – ugyanúgy, ahogyan az emberek otthonait. A híreken keresztül a világ láthatta, ahogy az orosz csapatok egész településeket rombolnak le Ukrajnában. Ezek a városok otthonokkal vannak tele, az otthonok pedig emlékekkel és emléktárgyakkal. A megszálló hatalom számára semmilyen emlék nem elég apró ahhoz, hogy ne semmisítse meg, mert sokszor mindössze egyetlen fénykép is képes megőrizni egy egész család történetét. Ezért nem csak a művészeti gyűjteményeket rabolják el; egy-egy személyes, családi fénykép is veszélyes lehet a számukra, mivel ezek a képek emlékeket tartanak életben olyan élményekről, amelyeket Oroszország el akar törölni. Emlékeket tartanak életben Oroszország bűneinek áldozatairól, az egységes Ukrajnáról és az ukrán nemzetről.

Amikor az orosz invázió megkezdődött, a 22 éves Illja otthon volt, Kramatorszkban. Úgy döntött, hogy az édesanyjával és a nővérével együtt vonattal menekül el a városból. Éppen a kramatorszki vasútállomáson voltak, amikor Oroszország bombázni kezdte a civilekkel teli pályaudvart. A bombázásban 60-an meghaltak és 110-en megsebesültek. De Illja családja megmenekült. Később újra megpróbáltak elmenekülni, ezúttal autóval, de egy orosz ellenőrző pontnál megállították őket. A katonák egy szexuális kisebbségek számára készült randiapplikáción túl egy olyan fényképet találtak Illja telefonjában, amelyen egy ukrán zászlóval a kezében ünnepli Ukrajna nemzeti ünnepét.

Illját az orosz hadsereg nyolc katonája erőszakolta meg. A katonák videót is készítettek a tetteikről.{3} Illja csak az ukrán hadsereg segítségével tudott megszökni a több hétig tartó erőszak elől. Az egyetlen bűne az volt, hogy a telefonján emlékeket őrzött önmagáról.

A mai világban a fényképek megsemmisítése nem olyan egyszerű, mint a szovjet időkben volt. De a nem megfelelőnek tartott fényképek birtoklása ma is kockázatos, sőt veszélyes lehet, olyasmi, ami bajba sodorhatja a családtagjainkat. Ezért az emlékek megőrzése fenyegetést jelenthet, míg a fényképek stigmatizáltakká válnak. Már önmagában ez is károsíthatja a vizuális emlékeinket, amelyek pedig alapvetően fontos részét képezik az identitásunknak. Az efféle fenyegetettség arra ösztönzi az embereket, hogy képeket töröljenek ki a telefonjuk memóriájából, és megakadályozza őket, hogy másokkal is megosszák ezeket a képeket; mindezt még azelőtt, mielőtt bárki is megparancsolná ezt. Az emberek eltüntethetik a telefonjukból a névjegyeket, sőt akár a telefon egész memóriáját törölhetik. Az egyik barátom tíz nappal az invázió megindulása után próbált meg elmenekülni Kijevből, mert úgy gondolta, hogy később orosz ellenőrző pontokon kell majd áthaladnia, amitől még a bombázásoknál is jobban félt. A gondolat, hogy már előre információkat és fényképeket kell kitörölnie a telefonjából, természetesen kellemetlennek tűnt a számára, és akár kitörölhette volna a telefonja egész memóriáját is, az interneten úgyis számos bizonyítékot lehet találni azzal kapcsolatban, hogy ki kit támogat. Sokan éppen emiatt maradtak inkább az Oroszország által megszállt területeken. Mert nem merték megpróbálni, hogy átkeljenek az ellenőrző pontokon, ahogyan a kramatovszki Illja tette a családjával annak idején.

Oroszország már korábban is képes volt megváltoztatni az emberek viselkedését és vizuális emlékezetét. Éppen ezért teszi ezt most is. A megszállás mindig együtt jár az erkölcsi paradigmák átalakulásával: mindaz, ami korábban helyes volt és becsülendő, a megszállás hatására rosszá és veszélyessé válik.

A múlt század elején Nyugat-Észtországban gazdálkodók gyermekeként felnőtt nagy-nagynéném és a Kramatorszkból származó Illja teljesen más világban született, és még a nemük is különböző. Mégis van közös élményük, amely megváltoztatta az egész életüket. Mindketten civil emberek. Mindketten Oroszország nevében eljáró hivatalos személyek által elkövetett erőszak áldozatává váltak.

A szexuális erőszakkal kapcsolatos nyilvános beszédben a legtöbbször még mindig ugyanazok a régi elképzelések visszhangzanak, hogy ez a férfiak ösztöneivel kapcsolatos dolog, ezért irányíthatatlan. Pedig ez nem így van. Ezek a cselekedetek azért történnek meg, mert az elkövető tisztában van vele, hogy nem vonják büntetőjogi felelősségre.

Illja és a nagymamám nővérének tapasztalatait azok az indítékok is összekötik, amelyek a szexuális erőszak elkövetéséhez vezetnek, mivel ezek cseppet sem változtak az évtizedek során. Oroszország több generáción át, ugyanazokból az okokból kifolyólag használta ezeket: hogy megalázzák az áldozatokat, letörjék az ellenállást, és megszilárdítsák hatalmi helyzetüket. Hiszen minden egyes áldozat sorsa elrettentő példa a többiek számára.

Illja folytatja életét a független Ukrajnában, és terápiára jár. Kétséges, hogy az elkövetőket valaha is felelősségre vonják-e majd, de az, hogy Illja nyilvánosan is beszámolt a tapasztalatairól, talán bátorságot nyújthat más áldozatok számára, hogy ők is elmeséljék a velük történteket. A nagymamám nővérének világában ez még nem volt lehetséges. Ő még nem tudott megnézni egy interjút a televízióban vagy az interneten, amely hasonlított volna a saját tapasztalataira. Ebben az értelemben a világ jobb hellyé vált az áldozatok számára. A sorstársak létezésének tudata segíthet az önvád csökkentésében; hiszen az áldozatok nem maguk hozták létre azt a helyzetet, amely olyan sokak sorsa volt a közelmúltban és nemzedékekkel ezelőtt is.

Hervadó virág

A szexuális bűncselekmények
dokumentálásáról

Mihail Romanov 32 éves apa, férj, és az orosz hadsereg katonája. 2022 tavaszán Romanov betört egy, a Kijevhez közeli Brovariban található házba, megölte a ház tulajdonosát, majd megerőszakolta a saját maga által özveggyé tett nőt. A bűntény órákig tartott. Pedig Romanov saját gyermeke ugyanannyi idős, mint a cselekmény idején a szomszéd szobában síró gyermek, az áldozatok kisfia.

2022 májusában Ukrajnában Romanov ellen a távollétében vádat emeltek szexuális erőszak miatt.{4} Ez volt az első ilyen büntetőper, és az Oroszország által elkövetett bűntettek kivizsgálása éppen csak megkezdődött. Az Ukrajnát megszálló csapatok szisztematikus szexuális erőszakot követnek el az országban élő civilek ellen, nemtől függetlenül.

Független megfigyelők és szakértők arról számoltak be, hogy Ukrajnában bizonyíthatóan a boszniai vagy a ruandai kegyetlenkedésekhez hasonló súlyú bűncselekmények történtek. Az orosz katonák a nyílt utcán követték el a bűncselekményeket, és a közösség többi tagját kényszerítették, hogy végignézzék azokat. A szülőket arra kényszerítették, hogy végignézzék a gyermekük megerőszakolását, a gyermekeket pedig arra, hogy végignézzék a szüleik elleni erőszakot. Egyes áldozatokat halálra erőszakoltak.

A szexuális erőszak egész közösségeket és családokat képes generációkon átívelően traumatizálni és tönkretenni, megváltoztathatja egy terület népességszerkezetét. Ezért is olyan népszerű eszköz a megszállók körében, ezért is használja Oroszország még ma is ezt az ősi fegyvert. Ukrajna esetében jó okkal tehetjük fel a kérdést, hogy Oroszország vajon a népirtás eszközeként használja-e a szexuális erőszakot.

Raphael Lemkin, a lvivi egyetemen diplomát szerzett zsidó származású lengyel ügyvéd 1930-ban állította fel a népirtásról szóló elméletét, amikor antiszemita pogromok elől kellett menekülnie. 1943-ban használta először a genocídium kifejezést. A fogalom központi szerepet kapott a nürnbergi perben, a háborús bűnök tárgyalása, illetve az ENSZ 1948-ban hatályba lépett népirtásról szóló egyezményének kialakítása során. Lemkin szerint a népirtás nem különálló tettek sorozata, hanem egy folyamat, amely tervszerűen a céljává tűzi ki egy népcsoport számára elengedhetetlen életforma és ezen életforma alapjainak elpusztítását, végső célja pedig ezen embercsoportok elpusztítása.{5} A népirtáshoz nincs szükség gyilkosságra: a pusztítás sokféleképpen történhet. Ha más, a csoport megsemmisítését célzó intézkedések nem járnak eredménnyel, akkor „végső eszközként gépfegyver is használható”. De előtte még megpróbálják megsemmisíteni a népcsoport kultúráját, nyelvét, nemzeti érzéseit, vallását és intézményeit, a biztonságérzetét, szabadságát, önbecsülését és egészségét, hogy a célcsoport „elsorvadjon és elpusztuljon, mint egy hervadó virág.”{6}

A szexuális erőszakot az elkövető szándéka alapján lehet népirtásnak nevezni. Ahhoz, hogy a bűncselekmény kimerítse a népirtás fogalmát, bizonyos mintázatok azonosítása szükséges. Ukrajnában az orosz katonák által elkövetett szexuális erőszak egy szélesebb cselekménysorozat része, önmagában, a tágabb kontextus feltárása nélkül ezért nem is vizsgálható. Ez az összefüggés Ukrajna és Oroszország történelme, az esélyegyenlőség fejlődése a két országban és Oroszország imperializmusa.

A népirtásra való törekvés már az orosz állam vezetőinek beszédeiben és az állami médiában is megfigyelhető: többek között például olyan, többször elismételt kijelentésekben, amelyek szerint Ukrajna nem állam, és ukránok nem is léteznek. A szexuális erőszakot elkövető katonák beszédében is ugyanezek, a népirtásra jellemző retorikai minták figyelhetők meg. A katonák például olyanokat mondtak, hogy addig erőszakolják áldozataikat, amíg azok nem akarnak többé ukrán férfiakkal szexelni. Az ukrán hadifoglyok kasztrálását pedig azzal indokolták, hogy így többé nem lehet gyerekük.

Az elmúlt évben számos szakértő magyarázatát hallottam azzal kapcsolatban, hogy mennyire nehéz bizonyítani a népirtás céljából elkövetett nemi erőszakot, milyen nehéz ilyen ítéletet kiharcolni és elérni, hogy a bűncselekményt a népirtás részeként határozzák meg. Megértem mindezt, és azt is, hogy mennyire drága a bírósági eljárások lefolytatása, milyen sok munkaórát vesz igénybe, de nem tudok nem megdöbbenni azon, hogy miért kizárólag a bizonyítás nehézsége jelenik meg a Nyugat ezzel kapcsolatos nyilvános narratívájában. Az igazságszolgáltatásra számos lehetőségünk van. Az áldozat nyilvános meghallgatása, támogatásunk kinyilvánítása, az áldozatok fenyegetésének és az áldozathibáztatásnak az elítélése mind ilyenek. Ha a közbeszéd kizárólag a genocídiális nemi erőszak bizonyításának jogi nehézségei és a bűnösök felelősségre vonásának problémája körül forog, akkor mindez milyen üzenetet közvetít az áldozatok számára? Mit üzen Oroszország vagy a szemtanúk számára? Hogy ők bonyolultak? Nehéz esetek? Annyira komplikált ügyek, hogy a bűnökről nem is érdemes beszámolni? Ha ez a nézőpont válik uralkodóvá, akkor ez közvetett módon áldozathibáztatás, mivel a bizonyítás terhét rájuk ruházza. Pedig nem ők a nehezek. Nem ők a nehéz esetek.

Oroszország az.

A nagymamám nővére egész életében gyermektelen maradt. Bár azt, amit ő tapasztalt, ma talán nem tudnánk népirtó szándékkal elkövetett nemi erőszakként definiálni, ez nem változtat azon a tényen, hogy soha életében nem volt párkapcsolata, és soha nem ment férjhez. Az ő édesanyjának nyolc gyermeke volt. A nagymamám öccse eszét vesztette, miután végignézte, hogy az NKVD, a szovjet belügyi népbiztosság üldözte barátai egy mocsárba vesztek, majd nem sokkal később ő is meghalt. A nagymamám fiútestvérei közül csak egy élte túl a szovjet megszállás kezdeti éveit, és csak az ő egyetlen lányának sikerült emigrálnia az országból. A nyolc testvér közül csak néhánynak született gyermeke. Ezt a szovjet uralom okozta. A szovjet államok közül Szovjet-Észtországban volt a legalacsonyabb a születésszám.

Számos ukrán nő tapasztalta meg, hogy az orosz katonák által elkövetett szexuális erőszak hatással van arra, hogyan élik meg nőiességüket, még akkor is, ha jelenleg nem is Ukrajnában élnek. Egyikük ezt mesélte nekem:

„Minden érintés, még egy ölelés is gyötrelmes számomra. A szexuális életem megszűnt. A libidóm megsemmisült. Néhányszor megpróbáltam, de mindig csak elsírtam magam. Nem tudom kiverni a fejemből, hogy a szex az erőszak eszközévé vált. Ez szörnyű. Borzasztó az ágyban feküdni, megpróbálni megölelni a szerelmemet, akivel talán soha többé nem találkozom, és arra gondolni, hogy mire fogok majd emlékezni, ha a szerelmem esetleg tényleg nem tér vissza többé.

Arra gondolok-e majd, hogy az ágyamat egy alattomos ellenség foglalta el? Nem akarok erre gondolni. És nem akarom tehetetlennek érezni magam. Az ellenség valójában az az alávaló alak, aki el akarja venni a legintimebb dolgot az életemből. Azt gondolja: nem tudunk leigázni titeket? Akkor megakadályozzuk, hogy gyermekeitek szülessenek, akkor megakadályozzuk, hogy új generációt hozzatok létre, akkor elpusztítjuk a családfátok következő ágát.”

A háború sújtotta területeken a szexuális erőszak nem pusztán az erőszakos közösülést jelenti. Ide tartozik a nemi erőszakkal való fenyegetés, a várandós anyák bántalmazása, a szexuális pózolásra és vetkőzésre kényszerítés, a haj levágása, a nemi szervek elleni agresszió. Mindez férfiakat is érinthet. Az ehhez hasonló nemi erőszak soha nem felejthető el, még a szemtanúk számára sem, azok számára sem, akik csak távolról követték az eseményeket. Az egyik ismerősöm, aki mára már 70 év felett jár, gyerek volt még, amikor egy orosz katona megerőszakolta az édesanyját a szomszéd szobában, az otthonukban. Az ismerősöm azóta is mindig félelmet érez, ha orosz szavakat hall.

Oroszország fegyverré tette a szexuális erőszakot, nemzedékeken és nemzetek felett átívelő elrettentő eszközzé. A hidegháború idején a félelem egyensúlya mindenki számára ismerős kifejezéssé vált. A szexuális erőszakkal való fenyegetésben azonban természetesen lehetetlen hasonló egyensúlyt elérni, ezért is használja Oroszország olyan szívesen. Ez egy olyan elrettentő eszköz, amelyre a Nyugat nem tud hasonló módon válaszolni. Ez azonban nem jelenti azt, hogy a szexuális erőszak fenyegetésére hallgatással vagy közömbösséggel kellene válaszolnunk, hiszen az effajta hozzáállás Oroszország javát szolgálja – és egyben azon államok diktátorait és katonai vezetőit is, amelyek feszülten figyelik, milyen reakciókat váltanak ki Oroszország tettei. A Shakespeare legkorábbi tragédiái közé tartozó Titus Andronicusban a király lányát, Laviniát megerőszakolják. Azért, hogy Lavinia ne tudja felfedni a bűnösök kilétét, az erőszakolók kivágják Lavinia nyelvét, és a biztonság kedvéért még a kezeit is megcsonkítják, hogy az erőszaktevőket ne tudja megmutatni sem.{7} Az Oroszországi Föderáció hasonló módon próbálja elhallgattatni a terror áldozatait, módszerek széles tárházát alkalmazva, amelyek egyike az áldozathibáztatás. Ez a módszer igen hatékony, mivel összecseng a szexuális erőszakkal kapcsolatos általános megbélyegzéssel, a szégyennel és a lelkiismeret-furdalással.

Egyesek úgy vélik, hogy a nemi erőszakról szóló közbeszéd csak fokozná az erőszakot, tehát az elhallgatás megakadályozza a további eszkalációt. A nagymamám nővére soha nem beszélt róla, mi történt vele. Sokan hallgattak a Vörös Hadsereg második világháborús bűneiről, ahogyan a csecsenföldi vagy a szíriai háború idején és a Krím félszigeten vagy a 2014 óta Oroszország által megszállt kelet-ukrajnai bábállamok területén elkövetett borzalmakról is.

De mindez nem akadályozta meg az orosz hadsereget abban, hogy újra és újra megismételje bűntetteit.

A nagymamám nővére életében sosem beszéltek nyilvánosan a szexuális erőszakról, mindez természetesen lehetetlen is lett volna a szovjet megszállás idején, éppúgy, ahogyan jelenleg is lehetetlen beszélni ezekről az Oroszország által megszállt Ukrajnában. Máshol azonban nem ez a helyzet; ennek ellenére a háborúról szóló és az Oroszországgal kapcsolatos közbeszédben a nemi erőszak áldozatainak tapasztalatai még mindig csak marginálisan, illetve csak számokban kifejezve jelennek meg.

Amikor 2022 novemberében Beth Rigby a Sky Newson interjút készített Olena Zelenskával, a beszélgetés legelején megkérdezte, hogy számszerűen hány nőt erőszakoltak meg az orosz hadsereg katonái.{8} Ez a fajta kérdésfeltevés elég gyakori a szexuális erőszakról szóló beszélgetésekben. Az esetek száma azonban önmagában nem sokat árul el a jelenség arányairól vagy hatásáról. Semmit sem mond el például arról, hogy közvetetten hány emberre vannak hatással ezek az események. Nem mond el semmit arról, hány ember pályaválasztását vagy munkavégzési képességeit befolyásolja. Semmit sem mond el arról, hány ember társadalmi részvételét nehezíti meg. Nem mond el semmit a nőkről, akik elveszítik a hangjukat, ahogy a nagymamám nővére is, vagy azokról, akik aszerint választják meg a ruháikat, hogy mennyire takarják el a testüket. Nem mond el semmit azokról az ukrán anyákról, akik fiúnak álcázzák a lányaikat, sem arról a nőről, aki trágyás vödröket gyűjtött a lakásába, majd saját magára és a lányára borította őket az orosz katonák közeledtének hírére. Nem mond el semmit az elvesztett nemzedékről, a gyermekekről, akiket a szexuális erőszak áldozatává vált nők sosem szülnek meg. Nem mond el semmit azokról az ukrán nőkről, akik inkább kerülik a férjük közelségét amiatt, amit más ukrán nőknek kellett átélniük. Nem mond el semmit azokról a nőkről, akiket a férjük elhagy, miután tudomást szerez a velük történtekről. Nem mond el semmit arról, hány nő kap saját hibáján kívül HIV-fertőzést, vagy szenved egész hátralévő életében pajzsmirigyproblémáktól. A háborús időben a nemi erőszak áldozatait kezelő orvosok megfigyelték, hogy náluk gyakoribbak ezek a tünetek, de nem ezek az egyedüli fizikai problémák. A szexuális erőszak egész hátralevő életükben kihatással lehet az áldozatok egészségére.

Azért is nehéz felmérni a nemi erőszakok számát, mert a nők nem mindig képesek elmondani, hányszor ismételték meg az erőszaktevők a tetteiket, vagy hogy hányan voltak. Akár olyan sok elkövető is lehet, hogy a nők nem képesek számontartani őket. Az erőszak akár napokon, heteken, hónapokon, éveken át is folytatódhat. A nők nem is mindig vannak tudatuknál ezek során, lehetséges, hogy elkábítják őket. Pincébe zárják, és a fejükre zsákot vagy kapucnit húznak. Ennek ellenére a szakértők, hivatalos személyek és újságírók mindig a bűncselekmények számára kíváncsiak. Mindig. Olekszandra Matvijcsuk Nobel-békedíjas emberjogi ügyvéd a munkája során háborús bűnöket dokumentál. Mégsem arra koncentrál, hogy melyik bűn melyik paragrafus alá tartozik: „Az emberek szenvedését dokumentáljuk.”{9}

Nem akarom megkérdőjelezni a számok jelentőségét, de másféle számszerűsíthető adatok is léteznek: hány év vagy évtized telik el az áldozat életéből, amíg végre eljön a nap, hogy egyszer sem gondol már a vele történtekre? Hány nap, hét, év vagy évtized telik el, amíg az áldozat képes újra intim kapcsolatba kerülni valakivel, anélkül, hogy arra gondolna, ami vele történt? Hány év vagy évtized kell ahhoz, hogy az áldozat teste meggyógyuljon? És mennyi időre van szüksége a lelkének? Ugyanezeket a kérdéseket feltehetnénk az áldozatok hozzátartozói, szülei, házastársa, gyermekei és mindazok nevében, akik kénytelenek voltak jelen lenni vagy szemtanúvá válni ezen bűnök során, illetve azok nevében is, akiket arra kényszerítettek, hogy részt vegyenek bennük ilyen vagy olyan módon. Az, hogy a háború pusztításának méretét az elesett és a sebesült katonák számával mérjük, oda vezetett, hogy a holttestek és az amputált végtagok száma az alapértelmezett érték, másfajta mérési módszert pedig nem találtak szükségesnek kifejleszteni. A háborús tudósítások során elhangzó fegyver- és lőszermennyiségek talán olyan nyelvezetet hoznak létre, amely a háború egyetlen mérőeszközévé a számokat teszi meg. Nemi erőszak következtében ritkán keletkeznek holttestek, akiket el kellene temetni. Ráadásul ezekről a tettekről csak elvétve lehet élőben tudósítani. Talán emiatt jár még mindig gyerekcipőben a szexuális bűncselekmények hosszú távú kutatása. Talán azért nem tartották szükségesnek az ilyen irányú vizsgálatok finanszírozását, mert úgy gondolták, hogy a téma már úgysem „minket” érint, többé már nem, nem „minket”, tehát nem a fehér, nyugati világot.

Érthető, hogy maguk az áldozatok inkább hallgatnak a velük történtekről. A kiszabadított ukrán hadifoglyok joggal tartanak attól, hogy a vallomásuk miatt esetleg megtorlásra számíthatnak a továbbra is fogságban lévő bajtársaik vagy a saját hozzátartozóik. Julija Goroshanska ukrán katonatiszt a Toronto Star című újságban készült interjúban elmondta, mivel fenyegették meg Oroszország képviselői a hadifogsága végén: „Ha elmondom az igazságot arról, ami velem történt, megkeresnek mindenkit, akit szeretek.”{10} Goroshanska ennek ellenére arra biztat mindenkit, hogy mondják el, mi történt velük. A bűntudatkeltéstől és fenyegetőzéstől mentes nyilvánosság megteremtése azonban a mi, többiek feladata, ahogyan az is, hogy a nők tapasztalatai is részét képezzék az Oroszországgal kapcsolatos vitáknak és döntéseknek. Már pusztán azzal, hogy az eseményeket nyilvánosságra hozzuk, erőforrásokat biztosítunk a bűnök feltárására, és a téma felszínen tartásával azt üzenjük az áldozatok számára, hogy az ő tapasztalataik is fontosak. Hogy az ő történeteik is számítanak. Hogy Oroszország nem érheti el azt, amire törekszik a szexuális erőszak egész tárházának bevetése árán sem. Hogy nem éri el a célként kitűzött hallgatást.

Ukrajna számára Oroszország elítélése háborús bűnök elkövetése miatt, és a bűnök feltárása magától értetődő feltétel a béketárgyalások megkezdéséhez. A háborús bűnök közül talán a nemi erőszak kapja a legkevesebb figyelmet, jelentősége ezért történelmileg igencsak alábecsült. Ezért reális félelem, hogy a háttérbe szorul. 2023 nyaráig a béketárgyalások megkezdéséről sok szó esett, de a nők szerepe vagy az ő tapasztalataik számbavétele nem került szóba.

{1} Magyarul: Igen, ne.

{2} Lennart Meri, Észtország köztársasági elnöke 1998-ban felállított egy független nemzetközi történelmi bizottságot, amelynek feladata a megszállás éveinek vizsgálata volt. Az elnökévé Max Jakobsont választották. A bizottság jelentései két kötetben jelentek meg: Estonia 1940–1945: Reports of the Estonian International Commission for the Investigation of Crimes Against Humanity, 2006, illetve Estonia since 1944: Reports of the Estonian International Commission for the Investigation of Crimes Against Humanity, 2009. A 2005-ben megjelent The White Book – Losses inflicted on the Estonian Nation by Occupation Regimes 1940–1991 című kötetet szintén mérföldkőnek tarthatjuk (kiadója: Eesti Entsüklopeediakirjastus). Minden jelentés három nyelven: észtül, oroszul és angolul olvasható a kötetekben.

{3} France 24: Documenting the horror of mass rape in Ukraine, 2023. 03. 10.

{4} Beecher, Jay: Trial of Russian Soldier Charged with Murder, Rape Begins, The Kyiv Post, 2022. 06. 24.

{5} Ld. pl. https://en.wikipedia.org/wiki/Genocide_definitions

{6} http://www.preventgenocide.org/lemkin/freeworld1945.htm

{7} Shakespeare, William: Titus Andronicus, WSOY, 2009.

{8} Sky News Exclusive: Ukraine’s First Lady sits down with Ruth Rigby for an exclusive interview, Sky News, 2022. 11. 29.

{9} The Brenthurst Foundation Podcast: A Chat with Oleksandra Matviichuk, 2022. 10. 19.

{10} Lake Berz, Katherine: It’s clearly a strategy – The truth is emerging about Russia’s use of rape in the war on Ukraine, The Toronto Star, 2023. 01. 25.