CSATASORBAN

Kerék-Bárczy Szabolcs

KERÉK-BÁRCZY SZABOLCS: CSATASORBAN

© Kerék-Bárczy Szabolcs, 2022

Szerkesztette:

Bokor Pál

Tördelés, műszaki szerkesztés

Kiss András

Borítóterv:

Fehér Lívia

A kiadásért felel

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press kiadó

1114. Budapest, Bartók Béla út 55.

www.atlanticpress.hu

atlantic.new@atlanticpress.hu

Minden jog fenntartva

© Atlantic Press Kiadó, 2022

ISBN 978-963-557-027-0

Líviának

Tartalomjegyzék

Előszó

1994-1997: Rendszerváltoztató évek – utam a közélet felé

ELŐSZÓ

Talán nem veszik hivalkodásnak, ha azzal kezdem ezt a személyes és reményeim szerint mégis közérdekű visszaemlékezést, hogy nagyon tudatosan éltem meg az elmúlt harminc évet. Mindvégig tisztában voltam azzal, hogy a történelem részeseként nem egy nyugodt kor gyermeke vagyok, hanem tektonikus változások tanúja és közreműködője. Igen, mindannyian a történelem részesei vagyunk, hiszen mi alakítjuk a magunk és környezetünk sorsát, amit a mában nem szokás történelemnek nevezni, de visszanézve az időben azzá válik. 1990 után külső tényezők nem erőszakoltak ránk, magyarokra semmit, vagyis mi magunk határozzuk meg saját sorsunkat. Ez az esetünkben egészen egyedülálló körülmény és hatalmas lehetőség a nemzet számára!

Végignézve az elmúlt évtizedeken, azt kell mondanom, hogy nem éltünk ezzel a lehetőséggel. Nem javítottunk, sőt inkább rontottunk a közösségünk életét jobbá tenni hivatott oktatás és egészségügy állapotán, nem elfojtottuk, hanem bátorítottuk a korrupciót, nem csökkentettük, hanem növeltük a társadalmi egyenlőtlenségeket, nem betemettük, hanem tovább mélyítettük és szélesítettük az anyagi és szellemi árkokat az országban, nem megszelidítettük, hanem még ordasabbá csúfítottuk a közbeszédet, s nem kiteljesítjük, hanem vészesen szűkítjük a szabadság terét.

Vagyis, mi magyarok, sokszor semmibe vesszük egymást, megfosztjuk önnön magunkat a kényelmes, kellemes, lelki békességet és anyagi biztonságot teremtő élettől. Az egymás iránti tiszteletlenségünk valójában egyéni bizonytalanságunk kivetítése: egyáltalán nem érezzük jól magunkat a saját bőrünkben. Vajon miért vagyunk elégedetlenek saját magunkkal? Mert elégedetlenek vagyunk, ez nem vitás. Pedig lett volna és lenne idő másként élni. A gyarapodáshoz megvan a tudás ebben az országban. Mindenünk adott, és könnyen elérhető, hogy fordítsunk a sorsunkon. Csak egy valami látszik hiányozni: az elegendő akarat...

Ennek a könyvnek a megírására a szűnni nem akaró kíváncsiságom késztetett. Válaszokat akartam találni ezekre a kérdésekre és még egy sor továbbira, hogy megértsem, miért tartunk ott, ahol: mi történt pontosan, egy-egy helyzetben miért döntöttünk – én magam és a kortársaim – úgy, ahogy, mik voltak a belső döntési kényszereink, ha voltak egyáltalán, mely alternatívák közül választhattunk és így tovább?

Tudtam, hogy a válaszokhoz csak úgy juthatok el, ha felidézem a múltat, méghozzá a továbblépés ígéretével, magamban leszámolva a kollektíve ránk jellemző görcsökkel. Mert mi, magyarok majd mindig a múltban élünk: mereven ragaszkodunk letűnt korokhoz, nem engedjük el vélt vagy valós sérelmeinket, fájdalmainkat, vissza akarjuk szerezni, ami már rég elveszett, s makacsul tépjük föl a gyógyulni vágyó sebeket. Pusztító ideológiákat dédelgetünk, negatív, hamis érzéseket táplálunk magunkban, s ezek lassan, de biztosan fölemésztenek bennünket. Pedig a múltból csak úgy lehet erőt meríteni a jövőépítéshez, ha szembenézünk azzal, nem félve újra és újra találkozni saját botlásainkkal és hibáinkkal, mert megerősít az a felismerés, hogy bár gyengék vagyunk, de úrrá tudunk lenni saját gyengeségünkön. Szabaddá is csak ezáltal válhatunk, s így veselkedhetünk neki az elénk tornyosuló újabb és újabb kihívásoknak.

Abban az életkorban vagyok, amikor már nem hivatkozhatok arra, hogy majd mások alakítják a sorsomat. Az én nemzedékem részese volt, egy idő óta pedig tevékeny formálója annak, ami Magyarországon történik. Személy szerint is vállalnunk kell a felelősséget azért, ahogy élünk, és nem érthetjük meg jelen helyzetünket anélkül, hogy ne ismernénk a közelmúltunkat. Nem hiszek a „kollektív felelősségben”, amely kényelmes és hazug hivatkozási alap, a valóság elkenése. A közösségünk sorsa az azt alkotó egyének személyes tetteiből áll össze, ezért kell mindenkinek elszámolnia cselekedeteivel és vállalnia saját felelősségét is. Divatos kibúvó mindent másra hárítani, az országra és annak vezetőire, s úgy tenni, mintha mi itt sem volnánk, az életünk csak egy film lenne, amit mások rendeznek, s mi csak elszenvednénk az ő bűneiket. Hazugság! A közösség, a nemzet nem fontosabb, mint az egyén. Isten nem nemzeteket teremtett, hanem egyéneket, igaz, társas lényeket, akiket összekötnek a közös emlékek, azonos értékek és – a szeretet. Jézus a szeretet parancsát, mint legfőbb tanítást az egyénekre vonatkoztatta, s a szeretet és elfogadás róluk árad át sokakra és nem fordítva. Méltósága is az egyénnek van. Így építkezünk alulról, s immár mi határozzuk meg közösségépítő szabályainkat, s teremthetünk – ha akarunk – egyensúlyt a saját és mások méltóságának feltétel nélküli tisztelete alapján a szabadság és az azt biztosító rend között. Én nem várok másra, hanem felelevenítem azt, ahogy én láttam, átéltem és a magam szerény eszközeivel formáltam ezt a közös sorsot. Ezt a szembenézést én csak úgy tudom megtenni, ha nem általánosságokban beszélek, hanem egészen konkrétan és igen részletesen felelevenítem a közelmúlt eseményeit, s a legjobb tudásom szerint és legőszintébben felidézem azokat a gondolatokat és törekvéseket, amelyek engem előre vittek, s azokat a mozgatórugókat, amelyekről azt gondolom, hogy a barátaim, munkatársaim és ellenfeleim tetteit meghatározták.

***

Huszonkét évem mérlege némiképp zavarba ejtő. Egyrészt jól esett az írás, a néha kellemetlen eseményekkel való újbóli találkozások nyomán némely dolgok a helyükre kerültek, vagyis megnyugodva teszek pontot az utolsó mondat végére. Másrészt kellemetlen a felismerés, hogy mintha nem illenék a saját koromba. Folytonosan társakat kerestem, lehetőséget az építkezésre, a közszolgálatra, s e téren kudarcot vallottam. Abban bíztam, hogy az előttünk járók önzését és kapzsiságát sikerül nekünk, fiataloknak meghaladni, s leszünk elegen idealisták, akik az országépítő munkának az oroszlánrészét vállalhatjuk. S közben az én nemzedékem vette át a közösség irányítását, és mi is ugyanolyan önzők és kapzsik voltunk, mint a nálunk idősebbek. Ma pedig már ifjabbak tombolnak, egészen fiatalok is, akik közül sokan önzésben és kapzsiságban akarják túlszárnyalni az öregeket, s megvetnek mindenkit, akinek erkölcsi korlátai vannak. Ámulva nézem a magabiztosságukat és könyörtelenségüket. S tisztelem a közülük kimagasló ritka kivételeket.

A magamnak feltett kérdések közül meg tudom már válaszolni, hogy tényszerűen mi és miért történt az utóbbi évtizedekben. Arra a két legfontosabb kérdésre azonban még mindig keresem a választ, hogy miért jó nekünk így élni e hazában, ha élhetnénk sokkal jobban is, s miért nem találunk egymásra mi, felkészült, tettrekész és érett idealisták, akik fordíthatnánk a jövőn. Mégsem vagyok pesszimista, sokkal inkább bizakodó, mert tudom, hogy a történelemnek egyáltalán nincs vége, ahogy sokan jósolják, s van még elvégzendő feladatom nekem is. Erőt adnak a családom és a barátaim biztatásai, ahogy Lukács János – John Lukacs útravalója is: ő pontosan értette, hogy miért érezheti magát az ember magányosan a közéletben, de biztosított, hogy nem vagyok egyedül, s a legreménytelenebbnek tűnő helyzetekben is vannak kapaszkodók, csak keresni kell őket és biztosan rájuk találok. S ebben megerősít töretlen hitem Istenben, s bizodalmam abban, hogy Rá figyelve tudni fogom ezután is, hogy a legélesebb helyzetekben hogyan a leghelyesebb cselekednem.

***

Bár megvolt rá a kísértés, mégsem vállalkoztam a korszak politológiai elemzésére, mert más irányba vitte volna a könyvet, mint amerre terelni szándékoztam. Vonalvezetőül és a vizsgált kor jobb értelmezhetősége szempontjából, továbbá, hogy némi keretbe foglaljam a mondandómat, három nagy korszakot tartok érdemesnek megkülönböztetni, amelyek mindegyike persze több szakaszból áll. Az első a részben az előző kötetemben is taglalt rendszerváltozás ideje, amely 1994-ben, a második szabad választással zárult. Ebben az időszakban fektette le a politikai osztály a demokrácia és a piacgazdaság közjogi alapjait, s ekkor kezdett kikötni a magyar komp a Nyugat mellett. És minden nyilvános vita ellenére ez az az időszak, amikor hazánk sorskérdéseiről többé-kevésbé kompromisszumos megoldások születtek és néha még konszenzust is sikerült elérni.

A második szakasz az 1994 és 2010 közötti másfél évtized, amikor Magyarország vezetése eldöntötte, hogy eloldja a kompot, s mégsem a nyugati utat választja, hanem marad a köztes Európában, kulturálisan és gazdasági értelemben egyaránt. Ezek az előremutató próbálkozások, az elvesztegetett lehetőségek és a szennyes egyezségek évei voltak.

És ezek ágyaztak meg és vezettek logikusan az ezidáig harmadik korszakhoz, amely a Nemzeti Együttműködés Rendszerének (NER) 2010-es bevezetésével kezdődött. Hiszen ennek győzelméhez szükséges és elengedhetetlen feltételül szolgált a rengeteg korrupt nagykoalíciós háttéralku, az össznépi bizonytalanság a Nyugattal kapcsolatban, az elmaradt vagy félbehagyott társadalmi-gazdasági reformok az egyéni és csoportos egzisztenciák megrendülésével vagy tartós leszakadásával, egyszóval az a jogos közérzület, hogy az 1989-90-es fellélegzést valójában nem egy szép új világ követte, hanem a más köntösbe bújtatott Kádár-éra, beojtva a két háború közti világ néhány avítt rekvizitumával. Történt mindez a társadalom cselekvő vagy hallgatólagos támogatásával. A NER-nek már az első lépései is biztosan dobbantak, s ma már határozottan masírozunk (visszafelé) egy olyan civilizáció irányába, amely eltávolít mindattól, amiért a rendszerváltozáskor küzdöttünk. 1990-hez képest ez zsákutca, amelynek a végét ma még nem látjuk. De az bizonyosan elsősorban rajtunk múlik, hogy a jövőben ezen vagy más úton folytatjuk a közös nemzeti életünket.

Többféle szerkesztési mód közül választhattam a könyv írásakor, én a legéletszerűbb mellett döntöttem: kronologikusan haladok végig 1994-től 2016-ig. Úgy, ahogyan maga az élet is történik, sokféle feladat és probléma egymásra rakódásával, új és visszatérő válságok kusza együttállásával, óriási bizonytalanságokkal és nagy dilemmákkal. Ez a szerkesztési forma mutatja a legvalóságosabban, hogyan alakult a magyar társadalom, politika és gazdaság, én ezekre hogyan reflektáltam, és milyen feladatok követték egymást az életemben. Utalok egyes, a sajtóban publikált és a nyilvánosságban nem megjelent korabeli írásomra, hogy jelezzem, hogy az adott időszakban mik voltak számomra és sokak számára a fontos témák, s akkor hogyan vélekedtem róluk. Ezek java része megtalálható honlapomon (www.kerekbarczy.eu). A saját szubjektív szemüvegem lencséjén keresztül elevenedik meg bő két izgalmas évtized. Azért ezt az időszakot tárgyalom, mert a korábbi kötetem, a 2019-ben megjelent Tükörkép elvezet a második szabad választásokig, így a jelen munka mintegy folytatása annak.

Sokféle forrásra hagyatkoztam, nem csak a memóriámra: a korabeli sajtóra, bőséges jegyzeteimre, és több barátomat, korábbi munkatársamat is megkerestem, hogy tisztázzak egynémely körülményt. A sors furcsa fintorának tartom, hogy kéziratomat a Covid-19 járvány során zárhatom le. Ez az időszak nem csak borzalmas emberi tragédiáktól terhes, amelyeket én is átélek, hanem különös és váratlan ajándékokkal is elhalmoz: lehetőséget ad a szeretteimmel való tartalmas együttlétre, felismerteti velem azt, hogy kik a barátaim, kikre számíthatok, és segít rendszerezni a dolgokat az életemben. Ilyenkor jobban elkülönül az érték a talmitól, a fontos a lényegtelentől. Erőt igyekszem meríteni ebből a rendkívüli helyzetből és ezért hálát adok Istennek. Hálával tartozom azoknak, akik bátorítottak ennek a könyvnek a megírására, és segítettek abban, hogy a végeredmény a lehető legjobb színvonalú legyen. Külön köszönöm Magyar Fruzsina értékes megjegyzéseit és javaslatait, amelyek csiszolták és gazdagították a végső szöveget. Végül, de nem utolsó sorban, köszönöm a kiadóm, az Atlantic Press körültekintő munkáját, Bokor Pál szerkesztői közreműködését és tanácsait.

1994-1997

Rendszerváltoztató évek – utam a közélet felé

A kiáltvány, melynek egy részletét idézem az alábbiakban, 1994. október 28-án kelt és a Széll Kálmán Polgári Kör alapelveit fogalmazta meg az Antall-kormány választási veresége nyomán, mely kormánynak nagyon fiatalon magam is köztisztviselője voltam. Jóleső érzés, hogy az akkor lefektetett elveket ma is vállalni tudom.

„A magyar nép által több mint négy évtizedes, idegen hatalom támogatta diktatúra után 1990-ben megválasztott kormány a szociális piacgazdaság építését vállalta úgy, hogy a XX. század végének globális kihívásaira választ keresve a nemzet hagyományai és a történelmi kontinuitás elismerésével szabott irányt jövőépítő programjában. Ezzel lefektette hazánkban a modern konzervatív gondolkodás és politikai gyakorlat alapjait.

A társadalom szerkezetében, a gazdaság életében és az emberek tudatában egyaránt torzulásokat és súlyos károkat okozó diktatúra örökségének felszámolására az első demokratikusan választott kormány négyesztendős munkája nem volt elegendő. Az 1994. évi választások eredménye nyomán még súlyosabban vetődik fel annak veszélye, hogy a nemzeti erők könnyen szétforgácsolódhatnak a politikai küzdelmekben. Márpedig érdekeiket csak egységesen, világosan és egyértelműen kifejezve válhatnak a társadalom előtt komoly választási alternatívává.

A fentiek figyelembevételével született az a sokak által megfogalmazott felismerés, hogy szükséges és indokolt egy olyan pártok felett álló politikai fórum életre hívása, amely a parlamenti ellenzéki pártok képviselői és a parlamenten kívüli kívüli közéleti szervezetek és személyiségek tevékenységén keresztül, konstruktív nemzeti ellenzékként nyújt alternatívát a társadalom jobbközép értékek mellett elkötelezett részének.”

Az általam tervezett egyesület, melyet az Istenhegyi úti lakásomon kívántam bejegyeztetni, végül nem alakult meg, mert amerikai egyetemi tanulmányaim előkészítése lekötötte az időmet, de lelkesen és abban a hitben szerveztük, hogy az MDF által képviselt eszmék alapvetően helyesek voltak, jól szolgálták a nemzet érdekeit, ezért nem szabad feledésbe merülniük.

Az Antall-kabinetben a miniszterelnök haláláig senki nem beszélt arról, hogy mi lesz a választások után. Nem szemérmes megkerülése volt ez egy kínos témának, hiszen nem voltunk szégyenlősek és nem tartottuk kínosnak a kabinetirodán végigdolgozott éveket, sem munkánk következményeit. Valószínűleg azért nem merült fel ez a kérdés, mert a feladat sokrétűsége alaposan lekötötte a gondolkodásunkat és nem volt időnk máson töprengeni. Másrészt közszolgálatnak fogtuk fel a kormányzati munkát, vagyis a végrehajtó hatalmat folytonos tevékenységnek tekintettük, amely mintegy felette áll a választási ciklusoknak. Bibó szavaival azonosultunk: „a közigazgatás nem hatalmi helyzet, hanem szolgálat” (Bibó István: A magyar közigazgatás történelmi örökségéről, 1945 augusztus). Az általunk kitalált, előkészített, végigvitt ügyek a nemzeti érdekek előmozdítását célozták, s mély meggyőződésünk volt, hogy azok nem változnak ciklusról ciklusra.

És bár szinte biztosak voltunk abban, hogy a legtöbbünknek távoznia kell a nyilvánvaló bukást hozó választásokat követően, furcsa mód bíztunk abban is, hogy az új világban megoldódnak majd az ebből fakadó személyes problémáink. Csak 1993. december 12-e után kezdtünk arról gondolkodni, hogy mit tudunk, sőt mit volna kötelességünk tenni annak érdekében, hogy Antall József szellemiségét, ezáltal a rendszerváltozás egy fontos értékrendjét megőrizzük és tovább fejlesszük. Erre sarkallt az, hogy a kormányfő halálát követően érzékelhetőbbé váltak a koalíciós pártokban a számunkra nem rokonszenves irányzatok (jelesül Lezsák Sándorék politikai vonala), amelyek mindig is szemben álltak Antall nyugatos szemléletével. Továbbá nem akartuk elveszíteni az intellektuális lendületet sem, amely addig vitt bennünket előre, és sejtettük, hogy ez könnyen lankadna ellenzékben, ha nem találunk új terepet gondolatainknak, alkotó energiáinknak.

Elsőként Csepregi Katalinnal, a kabinetben külügyekért felelős, a kereszténydemokratákhoz lazán kötődő, egyházi vonalon is kapcsolatokkal rendelkező kolléganőmmel kezdtünk el beszélgetni minderről. Eszmecseréink nyomán vetettem papírra ’94 június végén a fenti idézetben foglaltakat, azzal a szándékkal, hogy felkeresünk vele néhány kimagasló közéleti személyt és pártpolitikust. Célunk első lépésben egy kötetlen polgári klub (vagy ahogy Nemeskürty István nevezte, „teadélután”) megalakítása volt, amelyből később akár egy politikai mozgalom is létrejöhet. Közös gondolkodásunkba bevontuk Vízkelety Mariannt, aki kiváló társadalompolitikus volt, amellett kollégánk a Kabinetirodán és jóbarátunk. A Klub összejöveteleit ’95 tavaszáig többnyire Mariannéknál tartottuk Nagykovácsiban, de volt találkozó a Pozsonyi úton Nemeskürty tanár úréknál, Katinál az Orbán téren, illetve az én lakásomon is.

A szerveződés ötletével megkerestük a politikusok közül többek között Balsai Istvánt, Kulin Ferencet, Szabó Ivánt, Szabad Györgyöt, Kádár Bélát, Harrach Pétert, Giczy Györgyöt. Kollégáink közül Marinovich Endre kabinetfőnökkel és helyettesével, Forrai Istvánnal, illetve Juhász Judittal konzultáltunk intenzívebben. Később a Batthyány Lajos Alapítványban (BLA) Oberfrank Ferenccel álltam szoros kapcsolatban, s kezdetben a Fideszből Illés Zoltánnal, akivel Kati ismertetett össze bennünket.

Hasonló szerveződés elindításával többen próbálkoztak már, de a miénk volt az első konkrét és viszonylag részletesen átgondolt kezdeményezés, amit kifejezett örömmel fogadtak. Mind Balsai, mind Szabó Iván vezető szerepet kívántak betölteni ebben vagy bármilyen hasonló mozgolódásban. Csakhogy már ekkor világosan kezdtek felszínre törni azok a személyi és politikai ellentétek is, amelyek két évvel később majd az MDF szétszakadásához vezetnek. Balsai és Szabó egyértelműen az antalli, szabadelvű-konzervatív vonalat képviselte, ahogy Kulin és a házelnök is. Mindegyikük nagyjából ugyanazokat az embereket nevezte meg, mint leendő partnereket (itt hallottam először érdemben Dávid Ibolyáról, akit Szabó Iván és Szabad György mint figyelemreméltó, komoly vezetői képességekkel megáldott politikust említettek), és egyöntetűen kifejezték ellenszenvüket Surján Lászlóval, Lezsák Sándorral, Schamschula Györggyel és Torgyán Józseffel szemben.

Szabad György a lehető legszélesebb összefogást tartotta kívánatosnak, de a kommunista Thürmer Gyula és a szélsőjobboldali Csurka István személyében megnevezte a két szélső határt is, akikkel semmi szín alatt nem szabad együttműködni. Tőlük középen lényegében mindenkivel. Szabó Iván Boross Péterről úgy nyilatkozott, hogy nem tartja őt az MDF „politikai várományosának”, nem politikus alkat, inkább szervező, így rá e téren lehetne számítani elsősorban. Kádár Béla – Szabó Ivánhoz, Balsaihoz és Szabad Györgyhöz hasonlóan – úgy vélte, hogy a középtávú cél az Antall-kormányt alkotó pártok fúziója, de ez egyelőre nem téma, most a sorok rendezése, a bizalomépítés és új emberek bevonása a legfontosabb. Ez utóbbit, különösen közéleti érdeklődésű fiatalok megszólítását, Kulin Feri fejtegette nagy részletességgel. Ő húzta alá azt is, hogy idővel vidékre kell menni, hálózatot kell építeni, ez a kulcs a jövőbeli politikai sikerhez. Kádár Bélával egyetértettünk abban, hogy nem világmegváltó gondolatokat kell megfogalmazni, hanem a Horn-kormányhoz praktikusan kell viszonyulni, világos, értékalapú politikai üzenetekkel és kiváló szakpolitikai elképzelésekkel. A Fidesszel való szervezett együttműködés ekkor még nem fogalmazódott meg, az azonban igen, hogy a ’98-as választások előtt ez a lehetőség sem zárható ki, addig viszont a fiatal demokraták egy-egy tehetséges és nyitott vezetőjéhez kellene utat találni. A Klub (majd egy esetleges egyesület) finanszírozásával, székházával kapcsolatban is hangzottak el elképzelések. A kereszténydemokratákkal való kapcsolatról a beszélgetések az általánosságok szintjén maradtak.

Öröm volt látni, hogy a számomra szimpatikus politikusok körében a választási bukás után nemhogy nem uralkodott el apátia, hanem kimondott tettrekészség volt tapasztalható, világos gondolatokkal, szilárd értékekkel, pragmatikus megközelítésekkel.

A két legtekintélyesebb nem politikus közszereplő, akit a kezdet kezdetén felkerestünk, Nemeskürty István és Makovecz Imre voltak. Mindketten lelkesen és szeretettel fogadtak, fontosnak tartották a kezdeményezésünket, és kifejezték, hogy részt kívánnak és fognak is venni a munkában. Bár nem akarnak vezetők lenni, bennünket és törekvéseinket támogatják személyes jelenléttel, ajánlással és anyagi források felkutatásával. Idővel Nemeskürty István lett a nem formális szellemi atyamesterünk, aki magát Akelának nevezte, hogy mintegy csak időnként „beledörmögve” a fiatalok munkájába bátorítson bennünket. Ő egészen 2007-ig megmaradt szoros, családivá váló, mintegy nagyatyai barátomnak.

A nyár folyamán aztán találkoztunk még néhány tucat befolyásos volt kormánytaggal, országgyűlési képviselővel, civil szervezetek vezetőivel, újságírókkal, és összeállítottunk egy bő száz nevet tartalmazó listát, akikkel gondoltuk, hogy ősszel elkezdjük a klub érdemi működését. Több összejövetelt rendeztünk, amelyeken mások mellett Bogár László, Dienes-Oehm Egon, Elek István, Bogárdi Zoltán, Kádár Béla, Szabó Iván, Mellár Tamás, Halzl József, Nemeskürty István fejtették ki gondolataikat társadalmi, gazdasági kérdésekről, kihívásokról, teendőkről.

A klubból végül nem lett bejegyzett egyesület, mert Katit és engem is tovább sodort az élet, részben a kényszerűség (hiszen elsősorban egzisztenciát kellett újra teremtenünk), részben az a körülmény, hogy nekem komolyan összpontosítanom kellett a felvételi követelmények teljesítésére a Harvardra. Összejöveteleink azonban különböző körökben folytatódtak, s a barátságok fennmaradtak egészen addig, amíg a 2006-os választásokat követően az orbáni politika végleg el nem szakított a legtöbb akkori politikai és – fájdalom – személyes jóbaráttól. Mindenesetre pikáns, hogy polgári körnek neveztük az egyesületet, amelyet ráadásul Széll Kálmánról neveztünk el, jó pár évvel megelőzve a hasonló fideszes kezdeményezéseket. De micsoda különbség volt a mi szándékaink, értékeink és a 2002-es fideszéi között!

Az elkövetkező években azonban valamennyi munkám összekapcsolódott: ebben az időben bontakozott ki közéleti-politikai érdeklődésem, miközben még eszembe sem jutott magamat politikusnak gondolni, nemhogy annak nevezni. De azzá válni sem láttam elérkezettnek az időt, mert nem voltam érett a feladatra. Politikussá majd csak 2007-ben válok, addig az odáig vezető úton jártam csupán, igyekezvén felvérteződni kellő tudással és kibontakoztatni a szenvedély-felelősségérzet-arányérzék hármasát, azon tulajdonságokat, amelyeket Max Weber a politikus esetében döntő karakter jegyeknek tartott[1]. A miniszterelnökségen eltöltött évek alatt nem gondoltam másra, mint a napi feladatok lehető legtökéletesebb teljesítésére, és az volt az elsőrendű ambícióm, hogy minél többet tanuljak a kormányzásról. ’94 nyarától a helyzet megváltozott, ahogy kikerültem a „tornyos ház” aranykalitkájából. Megpróbáltam magamban összegezni a mögöttem álló mozgalmas időszakot, megismerni minél több hozzám hasonlóan gondolkodó embert, hogy őrizzük és megújítsuk azokat az értékeket, amelyeket fontosnak tartunk, s hogy elkezdjünk valamit, amivel majd hozzájárulhatunk ezeknek az értékeknek az újbóli kormányra kerüléséhez.

***

A közéleti klub fontos, ám inkább kiegészítő tevékenység volt, afféle társadalmi munka. Különös ízelítőt kaptam ekkor abból, ami mára teljesen hétköznapi jelenséggé vált, s ami értelmetlen módon megkeseríti mindenki életét kis hazánkban: ha egyszer, akár pártpolitikától függetlenül, dolgoztál egy kormánynak, utána rajtad a bélyeg, ami erősen korlátoz a bármilyen területen való munkavállalásban. Történt ugyanis, hogy egykori főnököm unokatestvére, a kiváló szakember Göllner András azért nem tudott felvenni az általa Magyarországra hozott és igazgatott Hill+Knowlton kommunikációs vállalathoz, mert néhány, SZDSZ-hez közeli ügyfele ezt nem nézte volna jó szemmel. Szóban előzetesen megállapodtunk, hogy mivel megfelelek a felvétel követelményeinek, és szüksége is van ilyen hátterű fiatal kollégára, ezért szívesen alkalmaz a nagy tekintélyű cégnél, ám kénytelen volt visszakozni. Korrektül közölte ezt velem, elismerte, hogy a helyzet abszurd, különösen számára, aki Kanadában már elszokott az efféle átpolitizált üzleti viszonyoktól. Az még groteszkebb, hogy tulajdonképpen szinte természetesnek vettem ezt a teljesen képtelen helyzetet, mint ami nyilvánvaló módon hozzátartozik a velünk született urambátyám mentalitáshoz. Azért azt magamban csendben megfogadtam, hogy ez ellen is fogok küzdeni, amikor csak lehetőségem lesz rá. Annak viszont felettébb örülök, hogy Andrisra, mint jóbarátra gondolhatok mind a mai napig.

Így végül két állandó munkát vállaltam el: egyfelől Antall György közvetítésére Barsiné Pataky Etelka tanácsadója és az MDF országgyűlési frakciója gazdasági kabinetjének titkára lettem, másfelől a Külkereskedelmi Főiskola frissen alakult PR tanszékének munkájában vettem részt előbb tanársegédként, majd adjunktusként. A főiskolán válságkommunikációt oktattam, vizsgáztattam, és segítettem a tanszékvezető Németh Mártának mindenben, amire megkért.

Emellett Juhász Judit volt kormányszóvivővel létrehoztunk egy szűk esztendeig működő céget JJ&KB Kommunikációs Bt. névvel. (1993 augusztusában kaptam engedélyt a belügyminisztériumtól, hogy felvehetem és használhatom édesanyám családnevét, tehát ekkortól vagyok Kerék-Bárczy. Erre a lépésre azért szántam el magam, hogy így is kifejezzem kötődésemet a sok szenvedésen keresztül ment anyai családom iránt, hiszen tőlük legalább annyit örököltem jellemben, gondolkodásmódban, mint az apai vonaltól.) Készek voltunk cégeknek és civil szervezeteknek arculattervezést, kommunikációs és sajtóterveket, médiaelemzést, reklámagyagokat és más kiadványokat készíteni. Végül két kommunikációs tréninget is tartottunk fiatal közéleti embereknek és vidéki újságíróknak, továbbá kidolgoztunk egy kommunikációs stratégiát egy egészségügyi érdekképviselettel foglalkozó civil szervezetnek. Judit ajánlotta, hogy a Nap TV-nél próbáljam ki magam, ugyanis a híradójukba bekerülő külföldi híranyagok fordításához kerestek embert. Ő maga több interjút, néhány riportot készített a tévének, így amellett, hogy párszor bementem a szerkesztőségbe fordítani, egyszer elkísértem a Moszkva térre, és mikrofonnal a kezemben én is megszólítottam járókelőket, már nem emlékszem milyen témában. Az újságírást fontos, sőt a demokrácia szempontjából egyenesen életbevágó hivatásnak tartom, de engem soha nem vonzott, így meg sem próbáltam karriert kezdeni újságíróként. Azonban az álláspontomat vagy a politikai közösségem véleményét írásban vagy szóban később szinte naponta kifejtettem a médiában, méghozzá nagy ambícióval és élvezettel.

Politikai érdeklődésemnek az Etelka mellett végzett munka felelt meg leginkább. A gazdasági kabinet titkáraként elsődleges feladatom a testület üléseinek előkészítése, a képviselők által benyújtandó jogszabály-javaslatok gondozása (nem csak a saját anyagoké, hanem minden olyan tervezeté, amelyekben a hozzánk tartozó képviselőknek is véleményt kellett mondaniuk), az MDF frakció más munkacsoportjaival való egyeztetések, különféle szakmai és társadalmi, valamint nemzetközi szervezetekkel és személyiségekkel való kapcsolattartás, továbbá sajtóesemények előkészítése, szervezése volt. A második ciklusban az MDF kis csapattal vett részt az országgyűlés munkájában, így lényegében mindenki mindenkivel folyamatosan beszélt, egyeztetett, és az egyes képviselők szűkebb szakterülete mellett az általános politikai helyzettel, az ország és a párt jövőjével összefüggő kérdések is napirenden voltak. Az utóbbiakról szóló megbeszélések elsősorban Szabó Iván, Boross Péter vagy Für Lajos irodájában zajlottak.

A kabinetben magas szakmai színvonalon és nagy intenzitással folyt a munka, a választási fiaskó utáni sebek nyalogatásának, depressziónak nyoma sem volt. A fő kérdések a privatizációval, az általános gazdaságstratégiával, a költségvetéssel függtek össze, de foglalkoztunk az államigazgatásban bekövetkezett személyi változások hatásaival is. A politikusok fontosnak tartották, hogy az MDF precíz szakmai javaslatokkal álljon elő, komoly közpolitikai alternatívákat nyújtson; ekkor még nem vagy alig volt jellemző az üres látványpolitizálás, és a bírálatok is szakmai megalapozottságúak voltak. Egyetlen egy olyan alkalomra sem emlékszem, amikor akár szűk körben is az ellenfelek karakterével foglalkoztunk volna vagy személyes támadást fontolgattunk volna ellenük. A kabinet tagjai lényegében elismerték a reformok szükségességét, ezeket tehát önmagukban nem támadták. Kétségbe vonták viszont a Horn-kormány gazdaságpolitikai intézkedéseinek átgondoltságát, főként pedig azt vetették a szocialista-liberális vezetés szemére, hogy sokkterápiájuk érzéketlen a társadalmi hatásokra.

A kabinetben Etelkán kívül nagy aktivitást fejtett ki Szabó Iván, Szabó Tamás, Raskó György, Bogár László, Pusztai Erzsébet, Kádár Béla, Bogárdi Zoltán, Takács Péter, Kiss Gyula, Tóth Tihamér, Medgyasszay László és Demeter Ervin. A két évvel később pártszakadáshoz vezető vihar előszele ekkor még nem volt érzékelhető, de bizonyos feszültségek igen. Ez leginkább a párt által követendő stratégia kérdéseiben nyilvánult meg, de akadt több példa arra is, hogy Schamschula György úgy viharzott ki egy-egy megbeszélésről az ajtót becsapva, hogy a vakolat szállt mindenfelé. Ugyanakkor a sziporkázó szellem és humor volt a legjellemzőbb a társaságra, egyfajta könnyedség, ami élvezetessé tette a munkát. Érdekes, hogy ekkor nem jósoltam volna meg azt, hogy kiből mi lesz, s kinek hogyan változik az értékrendje öt vagy tíz évvel később.

Demeter Ervin például kifejezetten visszafogott, néha már-már alázatosságig szolgálatkész személyiségnek tűnt, de a vállalt vagy ráosztott feladatok korrekt teljesítésével. Bogár Laci ugyan már pedzegette azokat a nézeteit, amelyekből aztán az évek során, szívós munkával kifejlesztette a már-már paranoiáig fajuló összeesküvés elméleteit, de ezek a kilencvenes évek közepén még inkább érdekes színfoltok voltak számos megszívlelendő felvetéssel, mintsem gyanús vagy zavarosságukban egyenesen veszélyes tanok, amivé aztán később burjánoztak. Szabó Tamás, Pusztai Erzsébet és Raskó György rengeteg új és okos gondolattal állt elő, mindig készen a vitára, de a kompromisszumra is, Takács Péter és Kiss Gyula pedig példamutató kitartással dolgozott. A munkának Etelka adott keretet, aki a sokféle konkrét javaslatot és az általános terveket igyekezett egységbe foglalni. És mindig számíthattunk Szabó Ivánra, a kiváló emberre és elsőrangú közgazdászra, aki felkészültségével, nyitottságával, szellemes és találó megjegyzéseivel tűnt ki nemcsak a pártban, hanem az Országgyűlésben is. Ezernyi szó esett az MDF helyzetéről, jövőjéről, a kilencvennyolcra való felkészülésről, így a rövidtávú és távlatos gondolkodás egyszerre volt része a munkánknak. Próbáltuk a korábban a kormányban dolgozó szakembereket összefogni, velük kapcsolatot tartani, hogy megmaradjanak a politikai holdudvarban, és lehessen rájuk is építeni a későbbiekben.

Egyáltalán nem fordult meg a fejemben, hogy belépjek az MDF-be. Mint említettem, minden érdeklődésem ellenére nem éreztem magam még felkészültnek az aktív politizálásra, sőt, éppen szenvedélyes érdeklődésem mondatta velem azt, hogy ha komolyan szeretnék egyszer politizálni, akkor rengeteget kell még tanulnom. Azt sem éreztem, hogy a Für Lajos vezette Fórum az én terepem lenne, mert a volt honvédelmi miniszter számomra avítt nézeteket vallott, túlzottan teret engedett az MSZMP-hez egykor Pozsgay és mások révén simuló, a Kádár rendszerrel a kiegyezést kereső Lezsákéknak és az úgynevezett „népnemzetieknek”, s ezzel letért az Antall által kijelölt nyugatos, szabadelvű-konzervatív-kereszténydemokrata vonalról. Sokkal inkább tartottam magam Szabó Iván és a köréje csoportosulók hívének, de a pártválasztás ekkor nem foglalkoztatott. A munka a korábbiakhoz képest is meglehetősen kiszélesítette a kapcsolatrendszeremet, és örültem, hogy ezek révén lehetőségeket kaptam a tanulásra. Ezek a kapcsolatok a szocialisták és a szélsőjobb körein kívül minden irányba kiterjedtek, ami hasznos ismeretekkel ajándékozott meg és a nyitottságom megerősítésével járt. Prőhle Gergely, aki akkor a liberális Friedrich Neumann Alapítvány vezetője volt, 1995 februárjában ötnapos németországi ösztöndíjat ajánlott fel, ahol érdekes előadásokon vettem részt fideszes és eszdéesz-kötődésű fiatalokkal. Rengeteget beszélgettünk Magyarország és Európa helyzetéről, kilátásairól, és számomra új világ nyílt ki azáltal, hogy az Antall-kormány korábbi ellenzékének tagjaival gondolkodhattam együtt. Ismét eltöprengtem azon, hogy ha ennyi mindenben egyetértünk, akkor mi értelme van az állandó, gyakran indulatos egymásnak feszülésnek. Ezek a kapcsolatok sokáig éltek, újakat hoztak magukkal, és jól kiegészítették a parlamenti munka során és a Batthyány Alapítvány révén szerzett ismeretségeimet.

***

1995 elején időm egy részét az amerikai egyetemi felvételi kötötte le. Amikor március közepén megtudtam, hogy bejutottam a Kennedy Schoolra, elkezdtem intenzíven keresni a kapcsolatot az Egyesült Államok keleti partján működő magyar szervezetekhez. Eljutottam a bostoni Massachusetts-i Magyar Egyesülethez, és felelevenítettem a kapcsolataimat a washingtoni Amerikai Magyar Koalícióval. A korábbi ismeretségem Koszorús Ferenccel, Megyesy Jenővel, Szekeres Zsolttal és testvérével, Szabolccsal, illetve Lauer Edittel új értelmet nyert, hiszen segítséget kértem és kaptam tőlük a kinti tájékozódáshoz. Már kiutazásom előtt, Budapesten találkoztam Balogh Károly patológus professzorral, a bostoni magyar szervezet elnökével, akivel majd heti rendszerességgel ülünk le beszélgetni a Harvard Square valamelyik kávézójában. Családja vendégszeretetét több ízben, így 1996 Karácsonyán is volt alkalmam élvezni a Breuer Marcell tervezte csodálatos lincolni házukban. De felkerestem Kornai János professzort is, akinek előadásait aztán néhányszor meghallgattam a Harvardon.

Tanulmányaim két hazai anyagi támogatóinak egyike a Stumpf István vezette Századvég volt (a másik Juhász Judit és Kajdi József jóvoltából a Magyar Nemzeti Bank alapítványa, illetve kisebb részben a Tar Pál igazgatta Batthyány Alapítvány). Istvánnal való többéves barátságom ekkor indult. Megállapodtam vele, valamint Szabó Ivánnal, Antall Györggyel, Tar Pállal és Oberfrank Ferenccel, nemkülönben a fideszes Németh Zsolttal, hogy Amerikában igyekszem nyitott szemmel járni, tájékozódni a hazánkkal kapcsolatos véleményekről. Később ebből egyfajta együttműködés lett, amennyiben különféle anyagokat készítettem MDF-es és fideszes vezetők számára nemzetközi kérdésekről, és nem hivatalos találkozókat bonyolítottam le Washingtonban. Ezeken főként a két párt álláspontját képviseltem, igyekeztem tájékozódni az ottani véleményekről a magyar belpolitikát illetően. Memorandumokat is szerkesztettem a magyar belpolitika különféle vonatkozásaival, valamint a jobbközép pártok együttműködésének szükségességével és lehetőségeivel kapcsolatban. Ezekről többtucat (főként hagyományos, ’96-tól kezdve egyre inkább elektronikus) levél tanúskodik, és meglepő olvasni, hogy bizonyos szempontból alig változott a magyar gondolkodás az elmúlt negyedszázad során.

A harvardi évek finanszírozásáról a Tükörkép című könyvemben már részletesen írtam, de érdemes megemlíteni, hogy több tucat támogatáskérő-, illetve az ösztöndíj lehetőségekkel kapcsolatos tanácsot kérő levelet küldtem különféle amerikai alapítványoknak és magánszemélyeknek, mások mellett Oláh Györgynek és Harsányi Jánosnak, akiknek 1994-ben ítélték oda a kémiai, illetve a közgazdasági Nobel-díjat. Nagyszerű és megtisztelő volt, hogy mindketten kedves, közvetlen levélben válaszoltak (Harsányi professzor úr ráadásul kézzel írt levelet küldött); gratuláltak és biztattak, és bár konkrét segítséget nem tudtak nyújtani, soraik mégis lendületet adtak nekem a tanulmányaimhoz. Örülök, hogy évekkel később Oláh Györgynek személyesen tudtam köszönetet mondani ezért a levélért, és sajnálom, hogy Harsányi János esetében erre nem kerülhetett sor.

Amellett, hogy őrült tempóban tanultam, Cambridge-ben ismerkedtem az Egyesült Államokkal, meglehetősen széleskörű információkat szereztem a világ politikai és gazdasági folyamatairól, de napi rendszerességgel követtem a magyarországi eseményeket is. Ebben, a baráti levelezésen túl, elsősorban a BLA által összeállított, és hozzám is eljuttatott sajtószemléknek volt szerepük. Ekkor kezdtem el szisztematikusan, naponta olvasni a nemzetközi sajtót is, mindenekelőtt a legkiválóbb napilapot, a Financial Timest, amelyhez hozzávettem a Washington Postot és a New York Times-ot is. Német vonalon a Frankfurter Allgemeine Zeitung és a Neue Zürcher Zeitung volt étlapomon, valamint hetilapok és folyóiratok közül a The Economist, a Foreign Policy és a Foreign Affairs, később a The New Yorker. Ezek mellett számos más, elsősorban brit és német orgánumot és amerikai külpolitikai folyóiratot olvastam és olvasok mind a mai napig rendszeresen (ma már leginkább az interneten). Kétségtelen, hogy a világgal kapcsolatos tájékozódásom közvetlenül elsősorban angolszász forrásokból táplálkozik, de annyiféle helyről szerzem a közvetett ismereteimet is, hogy széleskörűen és viszonylag kiegyensúlyozottan tájékozottnak tartom magam. Legalábbis erre törekszem, és nem ritkán hívok fel közvetlenül kiváló magyar vagy külföldi szakértőket, vagy kérek tőlük személyes konzultációs lehetőséget, amikor egy-egy kérdésben szeretnék tisztábban látni. Ez a gyakorlatom a harvardi évek alatt alakult ki és vált napi rutinná.

Érdekes, hogy Etelka egy 1995 szeptember végi levelében arról számol be, hogy a kormánykoalíció recseg-ropog, és szerinte nagy valószínűséggel megbukik a kormány a költségvetés elfogadását követően. Ezt a lehetőséget nem tartotta kívánatosnak, mivel az ellenzék nem volt felkészülve egy előrehozott választásra. Néhányan osztották ezt a véleményt, de én azokkal értettem egyet, akik szerint erre nem fog sor kerülni, mert az MSZP és az SZDSZ természetes szövetségesei egymásnak, ráadásul sokat veszítenének a koalíció felmondásával, továbbá az ellenzéknek sem áll érdekében a mostani választás, mert szétforgácsoltak és külön-külön erőtlenek.

Etelka és különösen Jeszenszky Géza (akivel ekkortól kezdtem rendszeres levelezésbe, amely aztán személyes barátsággá és szoros munkakapcsolattá vált a későbbiekben) 1995 november-decemberében világított rá élesen az MDF belső megosztottságára. Az év végi frakcióvezetői beszámolót csak egy fős többséggel fogadta el a képviselőcsoport. Az ellenzők szervezetten léptek fel, és azt vágták a vezetők, mindenekelőtt Szabó Iván frakcióvezető fejéhez, hogy az MDF nem tudott látványos sikereket elérni a közvéleménykutatásokban. Géza szerint a kritikusokat a türelmetlenség hajtja, és lehetőséget látnak arra, hogy a saját programjukat képviseljék az antalli értékekkel szemben, vagyis ekkor ismét élessé vált a lakiteleki alapítók és az Antall-hívők közti ellentét. Az azt megelőző néhány hónapban indult el szoros egyeztetés ez utóbbiak és a Fidesz között egy esetleges és kívánatos MDF-Fidesz (és KDNP) együttműködésről a programalkotásban, és többen már előre vetítették egy majdani közös választási felkészülés lehetőségét, sőt szükségszerűségét is. Az MDF-en belüli két tábor napról napra erősebben feszült egymásnak, és mindenki arra számított, hogy a párt 1996 márciusában megrendezendő X. országos gyűlésén döntő ütközet lesz közöttük, amely így vagy úgy, de véget vet ennek a tarthatatlan helyzetnek.

Időközben Amerikában felkerestem néhány olyan tekintélyes magyart vagy magyar származású amerikait, akikhez még Nemeskürty István ajánlott be. Így Stephen Koczakot, vagyis Koczák Istvánt, aki a világháború alatt és után amerikai követségi tanácsos volt, rendkívül aktív a náci- és kommunista ellenes erők támogatásában; ő mentette ki az országból diplomáciai védettséget élvező kocsijának csomagtartójában Kovrig Bélát és feleségét. Aztán A. C. Klayt, vagyis Sziklay Andort, aki az amerikai titkosszolgálat magasrangú tisztjeként szolgált Magyarországon szintén a második világháborúban, s akinek kalandos életéről könyv is megjelent. Vagy Oláh Gábort, aki magyar-olasz főnemesi családba született Budapesten, katonaként szolgált a háborúban, majd fényes karriert futott be a szállodaiparban Olaszországban és az Egyesült Államokban. Mások mellett ők is azok közé tartoztak, akik számomra az élő történelmet jelentették, ámulatba ejtő életükkel, történeteikkel bizonyítva azt, hogy nincsen hihetetlenebb a valóságnál. A legfontosabb számomra a külföldi tapasztalatszerzésben az volt, hogy szülőhazámat még teljesebben ismerhettem meg olyan kiváló emberek szemszögéből, tapasztalatain és bölcsességén keresztül, akik életveszélyes időkben is bátran helytálltak. 1995-ben azt hittem, hogy kitárult előttem a világ, pedig csak résnyire nyílt ki, aztán persze egyre szélesebbre az évtizedek során, jóllehet még most is csak szűk keresztmetszetét látom a valóságnak.

Késő ősszel tettem egy utat Washingtonba és New Yorkba. A fővárosban találkoztam Gáti Károly professzorral. Jóleső meglepetés volt, hogy már az első megkeresésemre válaszolt és készségesen fogadott. Ő ajánlott be Zbigniew Brzezinski professzorhoz – lám, milyen jó ajánlólevél önmagában a Harvard név! Rövid, de tartalmas beszélgetések voltak ezek, amelyek elősorban Magyarország megítéléséről, lehetőségeiről, az USA európai érdekeiről szóltak. Felkerestem Várallyay Gyulát a Világbankban, valamint több más washingtoni magyar közéleti személyiséget. Koszorús Feri volt ekkor is elsőszámú támogatóm, Washington környéki házukban szálltam meg. New Yorkban Hámos Lászlóval és Odescalchi Danival töltöttem egy-egy hasznos órát.

A massachusettsi magyarság ugyanúgy megosztott (volt), mint a hazai (bár korántsem annyira, mint a kaliforniai). A Balogh Károly vezette Szövetség elsősorban a konzervatív emberek találkozóhelye volt, míg a Harvard Kör, melynek élén Koncz Lajos állt, inkább a liberális gondolkodásúakat fogta össze. De néhányan átjártak egymás rendezvényeire. A Szövetség szervezte a megemlékezéseket a nemzeti ünnepeken, ezen kívül vasárnapi iskolát tartott fenn, különféle ifjúsági programokat támogatott a második generációs magyar fiataloknak és szoros kapcsolatban állt a cserkészekkel. A Harvard Kör Lajos és felesége, Judit házában tartott színvonalas vitákat, amelyekre gyakran érkeztek hazai közéleti személyiségek és politikusok is. Itt találkoztam többek között Tamás Gáspár Miklóssal, Demszky Gáborral, Magyar Bálinttal, de egy ízben Lajos engem is megtisztelt azzal, hogy felkért, tartsak előadást az egyetemi tapasztalataimról, arról, hogy én, mint fiatal, hogyan látom a magyar és az amerikai társadalmi-politikai helyzetet. Ezek a találkozásaim rendkívül tanulságosak, az ott szerzett kapcsolatok nagyon fontosak voltak számomra. Élményeimről rendszeresen beszámoltam otthoni barátaimnak és ismerőseimnek.

Magyarország és általában Kelet-Közép-Európa ebben az időben még az amerikai érdeklődés kiemelt helyén, ha nem is a középpontjában szerepelt. A washingtoni kormányzat rendszeresen kikérte a nagyobb múltra visszatekintő ottani magyar szervezetek véleményét, amikor a térségünkkel kapcsolatos stratégia kialakítása volt napirenden. Az egyes szövetségi államok, valamint kisebb közösségek politikai-társadalmi életében is érzékelhető volt a magyar befolyás. Ezért a magyarok összejövetelei nem csak szellemi kikapcsolódások, nem pusztán érdekes viták voltak. Gyakran itt kristályosodtak ki azok az álláspontok, amelyeket aztán a kormányzat vagy a Kongresszus képviselőivel rendezett megbeszéléseken képviseltek a kinti magyar vezetők, amikor Európa jövőjéről, a transzatlanti kapcsolatokról, a NATO bővítéséről, Oroszország politikájáról és hasonló témákról volt szó. Élénken figyeltük azokat a dezinformációkat is, amelyek hazánkkal kapcsolatban bukkantak fel Amerikában, és ezeket minden magyar igyekezett a maga módján helyesbíteni vagy ellensúlyozni. Nekem egyetemi előadások vitáiban kellett néha bizonyos, hazánkkal és általában a kelet-európai rendszerváltozással összefüggő tévhitekre felhívni a figyelmet. Egy alkalommal elmentem Ion Iliescu román elnök harvardi előadására is, ahol nyíltan rávilágítottam előadásának több ellentmondására és az elhangzott valótlanságokra is, amire ő lekezelő pökhendiséggel reagált. Mindez virtuskodás volt a részemről, ahogy az az eset is, amikor a Widener Könyvtár magyar polcain felfedezett két, Románia által kiadott, angol nyelvű, Magyarországról súlyos hazugságokat állító történelemkönyvet átcsempésztem a biztonsági kapun, és a mellékhelyiségben összetéptem, majd lehúztam a vécén. Ez nyilván nevetséges akció volt, de nekem jóleső elégtétellel szolgált és nem csekély izgalommal is járt, mert az egyetemről történő kirúgást kockáztattam mindezzel.

A massachusettsi magyarok felkértek, hogy mondjak beszédet az ’56-os forradalomra emlékező ünnepségen. Ezt én nagy megtiszteltetésnek éreztem az életkorom és az alkalom miatt is. Életem első ünnepi szónoklatára október 22-én a Boston College egyik nagytermében került sor. A beszédem végén megragadtam az alkalmat, hogy megemlékezzem a nem sokkal korábban elhunyt Varga Béláról, az országgyűlés egykori elnökéről.

A beszéd a nyugati magyarság körében uralkodó hangulatra reflektált: az emigrációba kényszerített emberek alapvetően elégedetlenek voltak a rendszerváltozással. Nem találták elég radikálisnak a fordulatot, felháborodtak a kommunista uralom vezetőinek elmaradt elszámoltatása miatt, és nem vélték elégségesnek a kárpótlást. Ki-ki háttere, ideológiai kötődése alapján szélsőjobbról, jobbról, liberális vagy éppen szociáldemokrata oldalról támadta, vagy éppen bírálta Antallékat. El kell ismerni – s ezt Antall miniszterelnöki székfoglaló beszédében megtette –, hogy a rendszerváltozás nem 1990-ben kezdődött, hanem jóval korábban. Ha csak a ’90 után is a politika élvonalában jelen lévőket vesszük most számba, tárgyilagosan meg kell állapítanunk, hogy a demokratikus ellenzék, amelyből részben kinőtt az SZDSZ, kiemelkedő szerepet játszott a diktatúra megdöntésében. Elég csak a Solt Ottilia, Iványi Gábor és mások által még 1979-ben megalapított Szegényeket Támogató Alapot, vagy a Beszélő nyugatos körét említeni. Vagy a Szabad Kezdeményezések Hálózatát, amelyből az SZDSZ vezérkara kiemelkedett.

A kommunista elnyomás ellen küzdő ötvenhatosok, egykori bebörtönözöttek, halálraítéltek, Mécs Imre és még sokan mások szintén évtizedekig végeztek úgymond földalatti munkát, és kapcsolódtak be a közjogi-politikai fordulat előkészítésébe. Ahogy a magukat népnemzetinek nevezők is és mindazok a később valamely más pártban vagy civil szerveződésben ténykedők, akik vagy közvetlen résztvevői voltak az Ellenzéki és Nemzeti Kerekasztal munkájának, vagy a rendszerváltozás társadalmi, civil mozgalmaiban, helyi közösségeiben fejtettek ki értékes tevékenységet. És nem szabad elfeledkezni az MSZMP reformereiről sem, akik nélkül nem kerülhetett volna sor a választásokra 1990-ben. Hiszen a demokratikus közjogi rendszer alapjainak egy részét is ez a reformkör tette le, utat nyitva az ellenzékkel való tárgyalásokon a szabad választásoknak. De Németh Miklós kormánya kezdte el a szuverenitás pályájára állítani Magyarországot, amikor például elindította a tárgyalásokat Moszkvával a szovjet csapatok kivonásáról, vagy az első tapogatózó megbeszéléseket a Nyugattal, amelyek aztán, sok éves huzavona és egyeztetés után, hazánk európai uniós és NATO-tagságához vezettek. Vagyis a rendszerváltozásban sokan játszottak sokféle szerepet, és az első három kormány, mely ebből a sokszínű körből nőtt ki, alapvetően elismerte egymás hozzájárulását a demokrácia létrehozásához. És mivel ez egy tárgyalásos folyamat volt, ezért logikusan nélkülözött minden radikális, forradalmi fordulatot. Nyilvánvaló volt az is, hogy a magyar társadalom a nyolcvanas években elutasította a forradalmat, így a rendszerváltozás ennek hiányában nem is lehetett lényegesen mélyrehatóbb, mint amilyen volt. Nem véletlenül vetette oda többször is Antall az emiatt háborgóknak, hogy „tetszettek volna forradalmat csinálni!”

Voltak természetesen mérsékelt, józan hangok a tengerentúli magyarok között, és minél szorosabban követte valaki a világpolitikai fejleményeket és ismerte az elmúlt száz év magyar valóságát, vagy netán dolgozott az amerikai kormányban, annál reálisabban tudta megítélni a rendszerváltozást is. Soha nem felejtem el például a Gábor Robival, Peyer Károly egykori titkárával, szociáldemokrata politikussal, az antifasiszta és antikommunista mozgalmak bátor harcosával folytatott washingtoni és budapesti beszélgetéseimet, hogy milyen következetes elvszerűséggel és ezzel együtt mégis pragmatikusan viszonyult a legbonyolultabb problémákhoz is. Sokat tanultam tőle és más nagyszerű emberektől, mert rávezettek arra, hogy a mérsékelt gondolkodás mentes az ideológiai túlfűtöttségtől, mindenhol kompromisszumot próbál keresni a haza érdekében és csak egyvalamiből nem enged, az emberi méltóság feltétel nélküli tiszteletéből.

1995-ben én még nem gondoltam arra, hogy közszereplővé váljak. Csak jóval később kezdtem el gondolkodni azon, hogy mit is jelent számomra a közéletben való ténykedés. Eleinte leginkább azt jelentette, hogy elmondhattam a véleményemet számomra lényeges dolgokról, amelyekről azt hittem, hogy másoknak is fontosak. Utóbb arra a meggyőződésre jutottam, hogy közéleti szerepvállalásnak akkor van igazán értelme, ha nem magamutogatásról vagy önmegvalósításról szól, hanem arról, hogy mások életét megpróbáljuk jobbá tenni. Ezért fontos a visszajelzés, az a hatás, amit nyilvános megszólalásainkkal kiváltunk másokban. Minél jobban tágult hallgatóságom köre, értelemszerűen annál inkább meghallottam a visszhangot, és kezdtem rájönni, hogy van némi hatása a gondolataimnak. Ugyanakkor élesen érzékeltem a korlátaimat is, ami visszafogottságra ösztönzött. Huszonévesen úgy formáltam véleményt, hogy a tőlem „másik oldalt”, a liberális, szocialista-szociáldemokrata világot valójában nem ismertem. Voltak ezekről az értékekről olvasmányélményeim, ismerősökön, sajtón keresztüli közvetett benyomásaim, de közvetlen tapasztalattal alig-alig rendelkeztem, s erre még várnom kellett vagy másfél évtizedet. A szerencsének és a jó ösztöneimnek köszönhetem azt, hogy nem váltam vezetővé ebben a helyzetben, s ezt nem is ambicionáltam. A közösség vezetője ne legyen olyan ember, aki nem ismeri mélyen és átfogóan azt a közeget, amelynek az élére vágyakozik. Szóval én tudtam, hogy mit nem tudok, és volt bennem kellő nyitottság arra, hogy tágítsam a horizontomat. Tudatosság és ösztönösség egyszerre jellemzett az útkeresésemben.

1995-ben két cikkem jelent meg a magyar sajtóban, mindkettő a Magyar Nemzetben. Az első az egyetemi benyomásaimat rögzítette (Mesterkurzuson a Harvard Egyetemen), a második pedig olyan témáról szólt, amely máig meghatározó a gondolkodásmódomban: a nemzeti érdekek meghatározásának és képviseletének, az azok mentén történő politizálásnak a fontosságáról (Hiányzik a nemzeti érdekrendszer, 1995. december 20.). Erről tartottam főiskolai és egyetemi kurzust, előadásokat, és számos formában feldolgoztam a problémát. Meggyőződésem ugyanis, hogy rossz döntéseink egyik kirívó oka az, hogy rendre nem vagyunk képesek reális képet alkotni saját magunkról, a világban betöltött helyünkről, ezért alkalmatlan célokat tűzünk ki magunk és az ország elé, amelyeket nyilvánvalóan nem tudunk elérni. Aztán ahelyett, hogy elsősorban magunkban keresnénk a hibát, másokra mutogatunk, a külvilágot hibáztatjuk. Az eredmény: össznépi frusztráció, hajlam a szélsőségekre, populizmusra, kirekesztésre. Régi, ismert lemez. Amerikából nézve mindezt még élesebben láttam. A problémafelvetésig már korábban eljutottam, és hamarosan megoldási javaslatokat is tettem, s ezeket, amikor csak lehetőségem volt, döntési helyzetben lévő embereknek is előadtam.

A publikálás számomra a közélet fontos terepe volt. A politikai esszé, a publicisztika áll hozzám legközelebb. Erre a műfajra is igaz az, amit Csapody Miklós mondott nekem, hogy az írást is gyakorolni kell, s a folyamatos publikálás is érleli a szerzőt. Első újságban közölt írásom egy nyúlfarknyi olvasói levél volt, amely a Magyar Nemzet 1992. július 14-ei számában jelent meg A hétköznapok építőköve címmel. Ebben a nacionalizmus és a kívánatos nemzettudat között tettem különbséget, és kiálltam a kisebbségi vélemények védelme mellett. Ugyanott egy hónappal később Önvizsgálatra van szükségünk címmel jelentettem meg egy valamivel hosszabb gondolatsort, amiben azt fejtegettem, hogy reális célokat egy nemzet csak akkor tud kitűzni maga elé, ha szilárd önazonosságtudattal rendelkezik. Egy évvel később, az Új Magyarország szeptember 21-i kiadásában a jobboldal és a kommunizmus között párhuzamot vonókat bíráltam, és kifejtettem abbéli álláspontomat, hogy Csurka nézetei nem jobboldaliak, sokkal inkább visszatükrözik a letűnt rendszer szemléletmódját (Jobboldaliság a kommunizmus gyermekbetegsége?). A Pesti Hírlap ’94. január 28-án közölte félkolumnás esszémet (Átmeneti Magyarország), amelyben az árokásás okait elemeztem, az indulati politika ellen szóltam, a különféle politikai szereplők motivációin elmélkedtem, és ismét olyan politika mellett törtem lándzsát, „amely a nemzetközi értékeket és gyakorlatot ismerve és figyelemmel kísérve, saját nemzeti hagyományainkkal ötvözve keresi a kiutat”. Olyan államférfiakat láttam volna szívesen, „akik magukat leginkább konzervatív-liberális-nép-nemzeti-keresztény erkölcsű-szociálisan érzékeny eszmekörökkel azonosítják egyszerre, egy időben”. Tartok attól, hogy ezeket a mondatokat ma már nem tudnám így nyilvánosan leírni, mert az olvasók teljesen más tartalmat tulajdonítanak ezeknek a fogalmaknak, mint huszonöt éve.

1995 Karácsonyán hazautaztam egy hétre. Felkerestem MDF-es ismerőseimet, politikai barátaimat, és megismerkedtem új emberekkel, például Rogán Antallal, akivel aztán rendszeresen találkoztam és beszélgettem a kétezres évek elejéig. A Batthyány Lajos Alapítvány titkáraként Tónit csendes, segítőkész és okos srácnak ismertem meg, és örültem annak, hogy tudott profitálni az alapítványi évekből. A BLA egyik központja volt az ellenzék 1994-98 közötti szakmai-politikai együttműködésének, kormányzásra való felkészülésének (a másik a Századvég volt). Rendszeresen járt ide a Fidesz vezetése és szakértői csapata is, akiknek megtetszett a szolgálatkész és éles eszű Rogán, s így vehetett rajtot a tisztességesnek induló, mára azonban meggyőződésem szerint dicstelenné vált karrierje.

Beszélgetéseim során vált nyilvánvalóvá számomra, hogy az MDF-et nem lehet sokáig egyben tartani. A párt végérvényesen két táborra szakadt. Mindkét tábor fente a kését, és készült a márciusi pártértekezletre, hogy a maga javára dönthesse el a küzdelmet.

***

1996-ban felgyorsultak az események az MDF körül. Erősen hallatták a hangjukat a szélsőjobboldali tagok, akik mindent elkövettek, hogy revansot vegyenek a Csurkát ért sérelemért. Lezsák Sándor volt az egyik, aki a vezető szerepet játszotta ebben. Boross Péter azzal, hogy bár közvetíteni próbált a liberálisabb, Antall-párti képviselők és Lezsákék között, lényegében ahhoz járult hozzá, hogy tovább nőtt a bizonytalanság a párton belül. Az egyik oldal a Fórum Lakitelekhez való visszatérését követelte, a másik viszont az első kormány szellemiségének megújítását és továbbvitelét tartotta kívánatosnak. A „lakitelekiek” önállóságban gondolkodtak, az „antalliak” a polgári erők összefogásában hittek, mert csak egy szélesebb együttműködéssel vélték legyőzhetőnek a szocialista-liberális koalíciót.

Hozzám, ha nem is teljes mélységükben, de igen pontosan eljutottak a fenti dilemmákkal és küzdelmekkel kapcsolatos információk. Zavart, hogy Antall György barátom rendkívül pesszimista hangulatban volt, és nem éreztem a Szabó Iván körül csoportosulókban, valamint a potenciális partnereikben – mindenekelőtt a Fideszben – azt az elsöprő lendületet, amelyre szükség lett volna a győzelemhez. Ez ösztönzött arra, hogy január végén megírjam A pártstruktúra és a nemzeti érdekrendszer—a jelen és a lehetőségek című memorandumot, amelyet kéttucat embernek küldtem el az MDF progresszív képviselőitől kezdve a Fidesz és a KDNP meghatározó vezetőiig és néhány, ezen politikusokat segítő értelmiségiig. Elsőként a pártok vezetőinek bizonytalansága és kishitűsége ellen érveltem, majd kifejtettem a véleményemet arról, hogy eddig miért nem jött létre egy már régen kívánatos polgári szövetség (vagyis egy szabadelvű-konzervatív-kereszténydemokrata bázisú új politikai erő). Úgy véltem, ennek oka az, hogy bár ebben a formában a jelenlegi pártok nem képesek egyedül győzni a választásokon, több vezetőjük az együttműködés megakadályozásában érdekelt. Ők ugyanis egy esetleges összefogás miatt elveszítenék pozíciójukat, vagy éppen azért nem akarnak a többiekkel együttműködni, mert nem a szabadelvű-konzervatív-kereszténydemokrata értékrend erősítésén fáradoznak. Levontam azt a következtetést, hogy a jelenlegi pártstruktúra elavult, és részletesen elemeztem az egyes pártokat. Leszögeztem, hogy a Fidesz-MPP-t tarom az egyik leghitelesebb politikai erőnek, de felróttam nekik, hogy lényegében vegetálnak, néhány sajtóakción kívül nem mutatják meg stratégiai céljaikat. A zsákutcából akkor a kiutat egy új párt létrehozásában láttam a Fidesz vezetésével, az MDF Szabó Iván-féle körével, a Harrach-vezette KDNP-vel és néhány kisgazdával. Ezt követően leírtam, hogy szerintem milyen stratégiai lépéseket kellene tenni e cél elérése érdekében a programalkotástól kezdve a szervezésen keresztül a nyilvánosság előtti megjelenésig.

A memorandumra több pozitív visszajelzés érkezett, de arra természetesen nem számítottam, hogy ennek nyomán megvilágosodjanak a számomra szimpatikus politikusok. Csupán hozzá szerettem volna járulni a közös gondolkodáshoz és cselekvésre sarkallni a döntéshozókat. Márciusban végre megalakult az MDNP, méghozzá egy kiváló programmal, amelynek alapját ma is büszkén lehet vállalni: értékei helytállóak, célkitűzései megfelelnek a magyar érdekeknek. Ezt az eseményt többen tragédiaként élték meg, hiszen az MDF kettészakadt, pedig a pártszerkezet változása teljesen normális folyamat egy komoly átalakuláson keresztülmenő ország esetében. (Ma már tudjuk, hogy ez a folyamat egyáltalán nem zárult le, sőt inkább elkezdődött akkor, nem számítva a kisgazdák és a kereszténydemokraták gyakran bohózatba illő mozgásait.) Bár Jeszenszky Géza április 4-én ajánlott az MDNP-tagságra, azt nem írtam alá és nem küldtem el, mert bár a szervező, tanácsadó szerep közel állt hozzám, a politika nyilvános képviseletére még mindig nem tartottam magam felkészültnek.

És nem is voltam az. Az átlaghoz képest jobb informáltságom ellenére nem láttam át azon párt vezetőinek valódi motivációit, akiket az új, jobbközép oldal lehetséges és kívánatos irányítóinak gondoltam. És bár tudtam az 1993-as székház-ügyről, meg arról, hogy néhány Fidesz-alapító elhagyta a pártot, a részletekkel, motivációkkal egyáltalában nem voltam tisztában. Csak évekkel később vált világossá számomra, hogy Orbán Viktor és legszűkebb köre lényegében már ’93-ban eldöntötte, hogy számukra a hatalom eszköz, a valódi cél az anyagi gyarapodás. Ördögi átverés volt ez, és ismerve magamat, ha akkor tisztán látok, bizonyára nem támogatom a Fideszt és nem szorgalmazom az ellenzéki együttműködést.

A rendszerváltozáskori magyar politika legnagyobb, legzseniálisabb és egyben legsötétebb projektjének tartom a Fidesz nevű vállalkozást, amely, mint ma látjuk, életveszélyes is a hazára nézve. De erről részletesebben később. Tehát 1996-ban meg voltam győződve arról, hogy érdemes és szükséges a Fideszt segíteni színvonalas javaslatokkal, amelyek a magyar érdekek képviseletéről, hazánk nemzetközi pozícióinak javításáról és más szakpolitikai kérdésekről szólnak, mert komolyan gondolják a „polgári Magyarország” jelmondatát, egyáltalán a „polgár” fogalmát. Magamból indultam ki, és a kormányzásról, mint célról nem hatalomtechnikai és anyagi szempontból gondolkodtam, hanem – mély idealizmussal – a közszolgálatéból. Jellemző volt rám a jóhiszeműség, az, hogy úgy viszonyuljak a partnerekhez, ahogy ők magukat mutatják, aminek ők magukat mondják. Ezért aztán gyakran időbe telt, hogy rájöjjek: egyes állításaik orbitális hazugságok. A jóhiszeműségem alapvetően megmaradt (tehát nem abból indulok ki, amikor valaki állít valamit, hogy az eleve hazugság addig, amíg be nem bizonyosodik az ellenkezője, hanem pont fordítva), de szükségem volt vagy húsz év leszűrt tapasztalataira ahhoz, hogy reálisan ítéljek meg embereket és helyzeteket, és ennek megfelelő döntéseket tudjak hozni.

Az év során számos levelet váltottam elsősorban MDNP-s és fideszes ismerőseimmel arról, hogy hogyan ítélik mg Magyarország helyzetét Amerikában, és mit volna célszerű tennie a mérsékelt jobbközép pártoknak nemcsak a belpolitikai siker, de a külföldi ismertség és elismertség érdekében. Áprilisban hosszan beszélgettem a Kennedy Schoolban kurzust tartó Ruud Lubbersszel, Hollandia tizenkét évig volt kereszténydemokrata miniszterelnökével, sikeres és népszerű európai politikussal, aki érdeklődött a magyar belpolitika, különösen az ellenzék helyzete, lehetőségei iránt. Javasoltam, hogy a The New Atlantic Initiative májusi prágai tanácskozásán ismerkedjen össze Orbán Viktorral, aki Jeszenszky Géza mellett részt vesz az eseményen. Kérdésemre, hogy szívesen átadná-e a tapasztalatait Magyarországon, igennel felelt. Ezek után javasoltam az otthoniaknak a kapcsolatfelvételt. Kiegészítettem azzal, hogy Lubbers mellett Thatcher volt brit miniszterelnököt is érdemes lenne felkérni, hogy vegyen részt egy pártépítéssel, árnyékkormány szervezéssel és működtetéssel kapcsolatos közös gondolkodásban. Az árnyékkormány gondolata visszatérő témám volt, erről a legtöbbet Stumpf Istvánnal beszéltem, de váltottunk szót róla később Kövér Lászlóval is. Egy ilyen testület létrehozásának nyilván csak akkor lett volna értelme, ha megvalósult volna a mérsékelt ellenzéki pártok általam szorgalmazott fúziója, vagy inkább egy új politikai párt alapítása, amely kellő erőt képviselt volna a pártpalettán egy árnyékkormány felállításához. Júliusban a témáról Tellér Gyula felkérésére öt oldalas feljegyzést készítettem, amelyben összefoglaltam az árnyékkormány felállításának feltételeit, a benne rejlő lehetőségeket, valamint részletes forgatókönyvet javasoltam a megalapításával és működtetésével kapcsolatban.

Ellenzéki politikusok és háttéremberek időről-időre kiutaztak Amerikába hivatalos vagy félhivatalos látogatásokra. Ha megkerestek, hogy véleményemet kérjék, hogy kikkel lenne érdemes találkozni, szívesen adtam ötleteket, és egy idő után már találkozókat is tudtam nekik szervezni tudatosan épített személyes kapcsolataimon keresztül. Nekem sokat segített Koszorús Feri barátom a washingtoni és New York-i tájékozódáshoz, de hamar kiderült az is, hogy a Harvard neve egy hallgató előtt is megnyit igen komoly kapukat. 1996 tavaszán például Kulin Ferenc utazott Washingtonba. Nem javasoltam neki protokolláris látogatásokat, viszont annál inkább tartalmasakat a Kongresszusban, kutatóintézeteknél, sajtóorgánumoknál és magyar szervezeteknél. Hosszú listát küldtem Ferinek nevekkel, közvetlen telefonszámokkal és email címekkel.

Amerikában és általában angolszász területen viszonylag könnyű első ízben fontos helyekre bejutni. A társadalom eleve nyitott, az emberek abból indulnak ki, hogy miért ne fogadnának valakit, hátha kisül valami hasznos a tárgyalásból. Második összejövetel megszervezése vagy főleg tartós kapcsolat kialakítása azonban már jóval nehezebb, mert ahhoz komolyság, kölcsönös tisztelet szükséges, valamint egyszerre értékelvű és pragmatikus gondolkodás. Ebben a világban nem szeretik a mellébeszélést, a fölösleges, időrabló köröket, tudni kell, hogy mit akarunk, és úgy kell kérni, hogy közben adni is tudjunk.

Magyarország amerikai megítélése ebben az időszakban kifejezetten kedvező volt. A rendszerváltozás mintaállamának tartottak bennünket, amelyik húzza a Nyugat felé az egész térséget, és stabilitásával megerősíti a teljes demokratikus közösséget. Tisztelték az Antall-kormány teljesítményét, ugyanakkor elismerték Hornék gazdaságot konszolidáló eredményeit is. Ugyanazokat a pártokat és politikusokat tartották előremutatónak, amelyeket és akiket én is, ezért is beszéltek akár Orbán Viktorról is úgy, mint egy fiatal liberális demokratáról, aki elkötelezett a szabadság, a jogállam iránt, és ugyanúgy szilárd partnere a transzatlanti szövetségnek, mint az első és a második miniszterelnök. A világ a tényleges és lehetséges vezetőktől kiszámíthatóságot, egyenes beszédet, következetes (szak)politikai irányt és stabilitást vár, és úgy tűnt, hogy a magyar ellenzéki oldalon ezt az igényt a belső feszültségektől (már) nem terhelt Fidesz tudta kielégíteni. Igaz, nem egyedül, ezért amerikai beszélgetőpartnereim mindig érdeklődtek az ellenzéki erők közti együttműködés helyzete, lehetőségei felől is.

Fontos, ma már fantasztikusnak ható jelenség volt, hogy a szembenálló mérsékelt magyar politikusok külföldön nem gyalázták egymást sem szűkebb körben, sem nyilvánosan. Kritikát megfogalmaztak, helyenként éleset is, de alapvetően nem kérdőjelezte meg senki a másik demokratizmusát, hazaszeretetét. Én sem nyilatkoztam soha degradálóan a szocialista-szabaddemokrata kormányról, miközben az ellenzéket mutattam be vagy az ő támogatásukat szorgalmaztam. Ezt akkor a Fidesz vezetői sem tették.

Június közepén írtam egy memorandumot az MDNP vezetőinek Gondolatok az ellenzék és az MDNP jövőjéről címmel. Elsőként az általános politikai helyzetről adtam egy vázlatos képet, majd értékeltem az ellenzék állapotát, megosztottságát, annak okait. Ismét rögzítettem abbéli meggyőződésemet, hogy a választáson csak akkor lehet sikeres az ellenzék, ha a szélsőségesek és a hőbörgők (ld. Torgyánék) kivételével a mérsékelt erők mindegyike összefog, és ezt folyamatos tárgyalással, egymással szembeni pozitív kommunikációval érik el. Érdekes, hogy az „összefogás” kérdése akkor is felmerült, amint 2014-ben is, és egyik esetben sem jött létre. Pedig 1994-98 között jóval közelebb álltak egymáshoz az ellenzéki pártok, mint ’14-ben. Más kérdés, hogy a két időszak közjogi rendszerét és kormánypártjait is fényév választotta el egymástól. A feljegyzésben az MDNP-t elemezve megállapítottam, hogy elhibázott volt a párt megalakulásának időzítése. Jól emlékszem beszélgetésekre, amelyek az alapítást megelőzően Szabó Ivánék és a fideszes vezetők között zajlottak. A cél az volt, hogy az MDNP ne légüres térben jöjjön létre, sokkal inkább úgy, hogy már a kezdetektől számíthasson szövetségesekre, legalább a Fideszre. Orbán és Kövér minden hitegetése ellenére ez nem valósult meg, ehelyett a Fidesztől viszolygó Lezsák-féle MDF-fel alakítottak ki formális együttműködést Orbánék, miközben egyénileg számos emdéempéssel is megtartották a baráti viszonyt, sőt többeknek közülük majd az 1998-as kormányban is lapokat osztottak. A fideszesek ezt azzal magyarázták, hogy a Néppárt nem tudott elegendő társadalmi támogatottságot felmutatni, márpedig a politikában a szövetség építés a közös értékeken túl erő kérdése. Tulajdonképpen igazuk volt Orbánéknak, s ezt Szabó Ivánék is elismerték: ha az MDNP közvéleménykutatásokon mért ereje legalább megközelítette volna az MDF-ét, a Fidesz formális partnerévé válhatott volna. Ma már persze azt látom, hogy a Fidesznek talán azért is volt természetesebb szövetségese a Lezsák-vezette MDF, mert ez utóbbi élvonalában számos fogható ember állt, s a székház ügy is egymáshoz láncolta a feleket. Míg Ivánék autonóm személyiségek voltak, akiknek nem voltak zűrös ügyeik, így nem lehetett őket könnyen irányítani és rájuk nyomást gyakorolni. Fura volt, hogy sok néppárti gondolta azt, hogy barátaik maradtak a fórumban, sőt az MDF számos képviselője érezte úgy, hogy a valódi elvbarátaik távoztak; ám az ilyen politikusok (pl. Dávid Ibolya) mégis maradtak a demokrata fórumban, lojalitásból és a stabilitásban bízva.

A néppárt születésének rossz időzítése mellett a párt és a frakció közti határvonal elmosódása, a valódi pártépítés elmaradása és bizonyos személyi feszültségek okoztak gondokat, amelyek akadályát jelentették a szervezet megerősödésének és a többi párttal való tárgyalások során kedvező alkupozíció kialakításának. A választások felé közeledve egy-egy szereplő súlyát aztán a Fideszhez való viszony, a hűség mértéke határozta meg.

Nyáron hazajöttem egy hónapra. Itthon találkoztam az ismert politikai barátokkal, és felvettem a kapcsolatot a Fidesznek tanácsot adó Tóth Gy. Lászlóval és Schmidt Máriával, akikkel – egy ideig majd a miniszterelnökségen, mint kollégákkal – még több évig rendszeresen beszélgettünk az ország és a kormány előtt álló kihívásokról. Június végén Antall György szervezésében és kocsijával Somlóhegyre utaztunk Kövér Lászlóval és Rogán Antallal. Fő témánk az ellenzéki együttműködés fontossága és lehetőségei és a Fidesz megerősítése volt.

Októberben Stumpf Istvánnal elkezdtük előkészíteni amerikai útját, amelyre november 3-6. között sor is került (találkozott több neves harvardi professzorral, tudományos intézeti vezetővel, tartott előadást helyi magyaroknak, és beszélgetős sörözésen vett részt diákokkal). Általánosságban István öt dologban kérte a segítségemet. Egyrészt, mint a Fidesz szellemi holdudvarának, kormányzásra való felkészülésének vezetője, javaslatokat várt tőlem arra, hogy milyen magyarországi személyeket lehetne bevonni a kormányzati előkészítő munkába, illetve kikre lehetne számítani és milyen pozíciókban majd egy esetleges választási győzelmet követően. Ezzel kapcsolatos információkat, neveket folyamatosan adtam, oda-vissza egyeztettünk a különböző emberekről. Másrészt kérte, hogy puhatolózzak esetleges amerikai pénzügyi források felkutatása céljából, amelyek a választási kampányhoz járulnának hozzá. Itt egyfelől amerikai magyar szervezetek, másfelől Odescalchi Dániel segítségét kértem, aki ’94-ben kampánytanácsadóként dolgozott az MDF-nek, és több republikánus képviselő és szenátor sikeres kampányának vezetője vagy közreműködője volt.  Mindenkit közvetlenül összekötöttem Istvánnal; nem kizárt, hogy végül a Fidesz kapott támogatást Amerikából, mindenesetre nagyon törekedett erre. Harmadrészt István egy amerikai külpolitikai folyóirat magyarországi kiadásának elindításához kért útmutatást. A téma pár évvel később is fölmerült, de végül nem jött ide sem a Foreign Affairs, sem a Foreign Policy. Negyedrészt rendszeres tájékoztatást, elemzést kért amerikai belpolitikai folyamatokról, különös tekintettel az elnökválasztásra, az ezzel összefüggő pártkonvenciókra. Ezt természetesen szívesen megtettem, hiszen egyetemi hallgatóként amúgy is feladatom volt az események nyomon követése. Ötödrészt kérte, hogy térképezzem fel a kinti kutatóintézeteket; ennek teljesítése sem okozott problémát.

Mindemellett az Istvánnal való levélváltásainkban visszatérő téma volt a magyar belpolitika: hol egy-egy MDF-es, MDNP-s politikusról kért információt, hol ő írta le nekem, hogy mik a fejlemények egy adott ügyben, pl. hogyan áll a kormánykoalíció, vagy az abban résztvevő SZDSZ elnökének helyzete a Tocsik-ügy fényében, és így tovább. Szintén kérte, hogy reflektáljak a Fidesz frissen elkészült A polgári Magyarországért címet viselő vitairatára. Novemberben beszámoltam neki Kis János bostoni előadásáról, arról, hogy szerinte a Fidesz a kisgazdákkal összefogva fogja megnyerni a választásokat. Azt hiszem, ez volt az első alkalom, hogy egy, a Horn-kormányt támogató tekintélyes embertől ilyen jóslatot hallottam, ráadásul másfél évvel a ’98-as voksolás előtt.

Ősszel a Massachusettsi Magyar Egyesület azzal a megtisztelő felkéréssel keresett meg, hogy ismét legyek az ötvenhatos forradalomra emlékező ünnepség díszszónoka. Az esemény különlegességét a 40. évforduló és a díszlet adta, hiszen a világ talán legszebb, legmegrendítőbb, a forradalomnak és szabadságharcnak emléket állító szobra Bostonban, ott is a Liberty Squaren, vagyis a Szabadság téren található. Beszédemben figyelmeztettem a magyar társadalom megosztottságában rejlő veszélyekre, kihangsúlyoztam a rendszerváltoztatás eredményeit, szóltam az előttünk álló feladatokról, valamint méltattam Nagy Imre személyét.

Év végén elutaztam Washingtonba, ahol a régi barátokkal találkoztam, valamint ellátogattam a Center for Strategic and International Studies-ba, az Egyesült Államok egyik legtekintélyesebb kutatóintézetébe. Az intézetben egy politikailag semleges, inkább kissé a republikánusokhoz közelálló kutatóval beszélgettem, az egyetemen pedig konzultáltam néhány kimagasló tudású, térségünket jól ismerő demokrata professzorommal, akikről köztudott volt, hogy a legfelsőbb amerikai vezetés tanácsadói közé tartoznak. Ezeknek a beszélgetéseknek a tanulságait egy Orbán Viktornak és Stumpf Istvánnak elküldött feljegyzésben összegeztem. Érdekes, hogy akkor úgy tűnt: a NATO-bővítés első körébe majd csak Lengyelország vagy Lengyel- és Csehország fér bele, hazánk nem. Amerikában úgy látták, hogy 8-10 éven belül nem bővítik az EU-t. Oroszországot teljességgel kiszámíthatatlannak ítélték, csakúgy, mint az amerikai-orosz viszonyt. Beszélgető partnereim pártszimpátiától függetlenül úgy vélték, hogy Clinton elnök második hivatali ciklusában elsősorban az ország gazdaságára fog összpontosítani, de a nemzetközi kapcsolatokat egy szuperhatalom élén álló államférfihoz méltóan, kétpárti konszenzusra törekedve fogja kezelni.

Clinton újraválasztásának örültem. Sikeresnek értékeltem első mandátumának időszakát. Világosan láttam, hogy az USA gazdasági stabilitása, tartós növekedése Magyarországnak is érdeke, és ebben őt érzékenyebbnek és felkészültebb vezetőnek láttam bármely bírálójánál és Bob Dole-nál, ’96-os republikánus kihívójánál. Úgy ítéltem meg, hogy a nemzetközi konfliktusokba határozottan, de körültekintően áll bele, és ezt számomra jól bizonyította a délszláv válság kezelése. Számos elemzés, könyv jelent meg azóta Bill Clintonról, ami arról győzött meg, hogy őt tekintsem az elmúlt ötven év talán legsikeresebb és hazánk számára legjobb amerikai elnökének. Súlyban hozzá Ronald Reagant mérem, de nála a Szovjetunióval és a kommunizmussal szembeni hajthatatlanságát értékelem elsősorban, míg társadalom- és gazdaságpolitikája távol áll tőlem.

***

A téli szünetben ismét hazautaztam. A politikusi körből számomra a legemlékezetesebb beszélgetést ekkor Kövér Lászlóval folytattam 1997. január 8-án. Őszintesége, ahogy az ellenzéki együttműködés lehetőségein, a Fidesz választási esélyein töprengett, ezúttal is rokonszenves volt. Reálisan ítélte meg az MDF belső viszonyait, rendkívül jól informált volt a személyi összefüggéseket illetően, és egyetértettünk egy-egy ember jellemzésével kapcsolatban is. Rávilágított arra, hogy miért működnek szorosan együtt az MDF-fel annak ellenére, hogy a hozzájuk közelálló személyek az MDNP-ben találhatók. Ennek oka nyilván az, hogy a választást szavazatokkal nyerik, voksokat pedig jól szervezett, erős pártok gyűjtenek, így ahhoz, hogy a Néppárt váljon a Fidesz elsőszámú szövetségesévé, nagyobbá és erősebbé kell válnia az MDF-nél. Pofonegyszerű egyenlet, amit sajnos nem sikerült megoldania a Néppártnak. Szót váltottunk még arról (ahogy pár nappal korábban Stumpf Istvánnal is), hogy Odescalchi Dani szívesen közreműködne a Fidesz majdani kampányának amerikai finanszírozásában, ám ahhoz, hogy a puhatolózásokon túl érdemben tudjon tárgyalni erről, felhatalmazásra van szüksége a párt vezetésétől. Kövér és Stumpf is kiemelkedően fontosnak tartotta a kérdést, és megígérte, hogy állásfoglalásra készteti az ügyben döntést hozó Orbánt. (Február végén Stumpf arról számolt be nekem, hogy Orbán és Áder János döntése nyomán a Fidesz elnöksége úgy határozott: nem Odescalchival képzelik el a párt „fundraising” tevékenységét elsősorban Dani szoros MDNP-kötődései miatt.) Szinte hihetetlen most erre gondolni, de Kövért akkoriban racionális, higgadt, nyitott és jó humorú embernek láttam, aki – legalábbis nekem – nem mutatta könyörtelenség, doktrinerség vagy gyűlölet jegyeit még a kormányzókról beszélve sem.

A magyarországi politikai fejleményeket lehangolónak tartottam. A Torgyán-vezette kisgazdák megállapodást kötöttek Giczy György KDNP-jével, és bizalmatlansági indítványt nyújtottak be a kormánnyal szemben, ami természetesen elbukott, ezzel is erősítve Hornékat és nevetségessé téve az ellenzéket. Egyelőre csak a Fidesz erősödik az ellenzékben, és bár az MDNP kiváló szellemi teljesítményt nyújt, amit jól mutat az Alkotó ember, emelkedő nemzet címet viselő program, politikailag kevéssé látható és értékelhető a munkája.

Az Amerikai Magyar Koalíció felkért, hogy tartsak ünnepi beszédet a ’48-as forradalom emlékére Washingtonban. Az eseményre március 16-án került sor az American Universityn. Előadásomban ezúttal is annak a meggyőződésemnek kívántam nyomatékot adni, hogy milyen fontos, hogy Magyarország reálisan mérje fel lehetőségeit a világban, s érdekeinek érvényesítésében mekkora jelentősége van a társadalmi konszenzusnak. Kiálltam a rendszerváltozás értékei és eredményei mellett, és azok továbbvitelére buzdítottam.

A beszédemet – amelyről a Duna Televízió is beszámolt – nagy tapssal fogadta a hallgatóság, amelynek első sorában Bokros Lajos is helyet foglalt. Furcsálltam jelenlétét, de megtudtam, hogy a Világbankban dolgozik, és rendszeresen részt vesz a washingtoni magyarság különféle rendezvényein, így a reformátusok közösségi életében is. Ott találkoztam először Lajossal, néhány mondatot váltottunk egymással, és jó benyomást tett rám. A Horn-kormány politikájával alapvetően nem értettem egyet, különösen a társadalompolitikai intézkedésekkel. A miniszterelnök személye taszított, de szükségesnek véltem a gazdasági reformokat, amelyeket Békesi László indított el, majd a Bokros-Surányi-csomag tett teljessé.

Washingtoni tartózkodásomat újabb találkozók lebonyolítására is felhasználtam. Elmentem például a Kongresszus által alapított, az amerikai törvényhozás európai ügyekkel kapcsolatos döntéseire nagy befolyással bíró Európai Biztonsági és Együttműködési Bizottsághoz (Commission on Security and Cooperation in Europe), ahol Erika Schlager nemzetközi jogi tanácsadóval találkoztam. Schlagernek komoly befolyása volt arra, hogy hogyan ítélték meg a képviselők és szenátorok a magyar kormányok határon túli magyarsággal és a környező országokkal kapcsolatos politikáját. A téma elsősorban az autonómia kérdése volt, amihez tárgyalópartnerem először meglehetős ellenszenvvel viszonyult, mert hajlamos volt a kárpát-medencei magyarság törekvéseit egyszerű nacionalizmusnak minősíteni, amelyek szerinte akár erőszakos cselekményekbe is torkollhatnak. Ezzel a megközelítéssel én a legkevésbé sem értettem egyet, és történelmi összefüggésbe helyezve a magyar kisebbségek sorsát, rávilágítottam céljaik jogosságára. Végül barátsággal álltunk föl az asztaltól, és én ismét megállapítottam, hogy mennyire tudatlan a világ a magyar múltat és jelent illetően, s ebben milyen óriási a mindenkori hazai vezetők és értelmiségiek felelőssége.

Időközben elkezdtem az intenzív álláskeresést Bostonban. Elhatároztam, hogy megpróbálkozom a magánszektorral, azon belül is a menedzsment tanácsadó körrel, mert ott lehet a legtöbb iparággal megismerkedni és nemzetközi tapasztalatokra szert tenni. Úgy gondoltam, hogy később a közigazgatásban vagy politikában hasznomra válhatnak azok az ismeretek, amelyeket az üzleti életben szerzek, hovatovább az, hogy külföldön próbálok szerencsét – hasonlóan az egyetemi tanulmányaimhoz – Magyarország javát is tudja majd szolgálni, amennyiben hazaviszem a tudásomat.

Januártól májusig állásinterjúkon vettem részt az összes nagy tanácsadónál (beleértve a McKinsey-t, a Bain & Company-t, a Boston Consulting Group-ot) és számos kisebb, de világviszonylatban is nagy presztízsű cégnél. A McKinseynél túljutottam a megszámlálhatatlan részből álló, több napos interjú sorozaton, ám végül nem ajánlottak föl állást. A Boston Consulting Group esetében a legnehezebb részeken túl voltam, és már csak néhány beszélgetés volt hátra a vállalat vezető partnereivel. A Charles-folyó partján, egy hotel lakosztályában beszélgettünk.  Egy kérdésre válaszolva mondtam valamit, amire a cég egyik, velem szemben ülő főnöke úgy nézett rám kerek szemekkel, mintha két fejem lenne, és hüledezve kérdezte: „Miért, ön úgy gondolja, hogy létezik más érték, mint a részvényesi érték?”. Mielőtt válaszoltam volna, pár másodperc alatt átfutott az agyamon, hogy a reakcióból ítélve nyilván rosszat mondtam, de nem mondhatok mást, mint amit gondolok, akkor sem, ha emiatt nem kapok állásajánlatot. Így megnyugodva feleltem: „Nézzen ki az ablakon – mutattam a folyó felé fordulva – egy egész világ van odakint, tele fontos értékekkel, amelyek közül csak az egyik a részvényeseké.”

1970-ben Milton Friedman, a koncepció apostola hirdette meg a doktrínát a The New York Timesban: „A vállalat társadalmi felelősségvállalása azt jelenti, hogy növeli a profitot”. Ötven évvel később meghatározó globális vállalatok vezetői már arról értekeznek, hogy ennek a célnak a hajszolása a világot káros irányban változtatta meg: nem kis részben a részvényesi értéknövelés fetisizálása miatt nőttek a gazdasági és szociális egyenlőtlenségek, pusztítjuk a természetet, és erodáljuk a nem materiális értékeket. Ekkor kezdtem ráérezni arra, hogy a világ ilyen formában fenntarthatatlan, s ha így mennek a dolgok, akkor szörnyű élőhelyet hagyunk utódainkra. A kétezres évek második évtizedében Földünk pusztítása már riasztó mértéket ölt, így korábbi aggodalmaink könnyen rémálommá válhatnak, ha nem teszünk közösen óriási erőfeszítéseket jövőnk megmentése érdekében. Ma e téren óvatosan optimista vagyok, bár irdatlan feladat az emberi önzést és kapzsiságot szűkebb mederbe terelni.

Diplomázásom után megfordult a fejemben, hogy megpróbálkozom továbbmenni egy doktori programra, de erről végül hamar letettem, mert igazából már nem akartam több időt tölteni az iskolapadban: inkább a gyakorlati életben szerettem volna tanulni. Ahhoz, hogy elhelyezkedhessek Amerikában, bizonyára sokkal több időre és próbálkozásra lett volna szükség, amihez kint kellett volna maradnom a diploma átvétele után. Csakhogy erre nem volt pénzem. Olyannyira nem, hogy a diplomaosztást sem tudtam megvárni, előbb haza kellett jönnöm.

Időközben természetesen folytattam a levelezést otthoni barátaimmal, így Stumpf Istvántól is tájékoztatást kaptam a kormányzásra való felkészülésről, az Antall-kormány vezető tisztségviselőivel történt interjúiról, azok eredményéről. (Kajdi József, Antall egykori közigazgatási államtitkára segített vezető fideszeseknek sokrétű tapasztalatainak önzetlen átadásával.) A Századvégben István vezetésével kialakulóban volt egy formális „bölcsek tanácsa”, amely személyes tapasztalataival, szakpolitikai elképzeléseivel készült a ’98-as választásokra és az azt követő, reménybeli kormányzásra, továbbá működtek csoportok a közvéleménykutatások és a sokrétű kampányfeladatok elvégzésére is.

Márciusban két professzorunk, Shirley Williams és Kalypso Nicolaïdis szervezésében egy hetet Párizsban és Brüsszelben töltöttem. Ez a fantasztikus utazás egyfajta megkoronázása volt tanulmányaimnak, rengeteg élménnyel és ismerettel gazdagított. A program az európai integrációval és transzatlanti kapcsolatokkal foglalkozó kurzusnak a része volt. Nagyszerű kis hallgatói csapat gyűlt össze a világ szinte minden pontjáról, és az igen tömény program mellett is rendkívül szórakoztató időtöltés volt. Brüsszelben fogadott bennünket többek között Jacques Delors, az Európai Bizottság elnöke és helyettese, Sir Leon Brittan. Mindkettőjükkel úgy kétórás, érdemi beszélgetést tudtunk folytatni. Ellátogattunk a NATO központjába, az Európai Parlamentbe, több kutatóintézetbe. Ezek nem protokolláris, hanem érdemi találkozók voltak. Ugyanígy jártunk Párizsban, ahol a Quai D’Orsay-n, az École Nationale d’Administrationban, két kutatóintézetben és a Sorbonne-on taglaltuk az Európa előtt álló kihívásokat, az európai-amerikai közös érdekeket és vitákat.

Tanulmányaim végeztével, május 18-án landoltam Ferihegyen. Kétéves tapasztalataimat hosszú levélben foglaltam össze, amelyet széles körnek küldtem el. Ebben leírtam, hogy mit tanultam, láttam Amerikából és a világból, mik a terveim, és köszönetet mondtam támogatóimnak, elsősorban szüleimnek és mindazoknak, akik segítettek abban, hogy el tudjam kezdeni és a végére is tudjak érni az egyetemi programomnak. Különösen fontos volt összegezni mindazokat a tapasztalatokat, amelyeket érdemesnek tartottam hazahozni és megpróbálni az itteni viszonyok között alkalmazni. Rengeteg ilyen volt, és nemcsak általános nyugati értékekre gondolok, hanem a (köz)élet gyakorlati szervezésére, a vitakultúra alakítására, vagy például a „politikai korrektség” gondolatára, netán a pozitív diszkriminációra, amelyek akkor nekem új fogalmak voltak. A politikailag korrekt magatartás mára sokhelyütt mumussá vált, pedig valójában azt jelenti, hogy egyes társadalmi csoportokhoz vagy személyekhez, akiket évszázadokig – vagy akár még mai napság is – más embertársaktól megkülönböztetünk pusztán olyan dolgok miatt, amiről nem tehetnek (például, hogy nem fehér a bőrük színe vagy éppen nők és nem férfiak), s emiatt durvább modort engedünk meg magunknak velük szemben vagy hátrányosan megkülönböztetjük őket a tanulmányokban vagy a munkahelyeken, nos, hozzájuk elkezdünk oly módon viszonyulni, ahogy szeretnénk, ha velünk is bánnának. A politikai korrektség tehát az egyenlő bánásmódért való kiállást jelent, amelyet persze néha túlzásba visznek stréberek vagy ártó szándékúak, de ettől még fontos a célja. S mennyire aktuális (lenne) Magyarországon! (Nem felejtem el, hogy egyszer megdicsértem egy csoporttársnőm új szemüvegét, aki nem reagált a bókra, ám nem sokkal később egy közös barátunk megjegyezte, hogy megsértettem a lányt. Értetlenkedésemre közölte az illető, hogy úgymond „tárgyiasítottam” /objectify/ barátunkat. Majd óriási meghökkenésemre elmagyarázta, hogy én a szemüvegével azonosítottam a hölgyet, vagyis nem a személyiségét láttam benne, hanem csak egy tárgyat. Elmagyaráztam, hogy ezt hülyeségnek tartom, most hallom életemben először ezt a kifejezést, eszem ágában nem volt megbántani, pusztán csak tetszett a szemüvege. Természetesen így helyretettem a félreértést. Az előbb „lány” szót írtam ide, de sok helyütt megbántódnak ezen a tinédzser korból kinőtt hölgyek, mert őket angolul young woman-nek, „ifjú nőnek” kell hívni; újabb nyelvi megoldás, amelyet először furának találtam, de megértettem és respektáltam. Ugyancsak megsértődött egy másik kollegina, amikor kinyitottam előtte egy épület ajtaját, ahová együtt érkeztünk, s magam elé engedtem. Ő elkezdte mondani, hogy menjek előre, ne alázzam meg, mire én közöltem, hogy eszem ágában nincs zaklatni, csak udvarias vagyok, mert Európából jöttem. Erre elvörösödött és besietett az épületbe. Abba már bele sem mertem gondolni, hogy mi lett volna, ha felsegítem valakire a kabátot: ez az otthon kötelező gesztus, aminek elmaradása szüleim rosszallását váltotta ki, itt bűnnek számított volna. Szóval túl lehet hajtani a politikai korrektséget, de ezek kivételek, amelyekkel bőven együtt lehet élni, mert a politikailag korrekt magatartásnak sokkal több a társadalmi haszna, mint a bosszantó mellékhatása.)

A pozitív diszkriminációt (affirmative action) is tanulmányoztam Amerikában. A kivételezéssel csak akkor értek egyet, de akkor nagyon is, ha egy sokáig elnyomott és/vagy kirívóan hátrányos helyzetű társadalmi csoportnak vagy kisebbségnek nincsen más lehetősége, hogy a többséggel egyenlő feltételekhez jusson a boldoguláshoz, mint az, ha számukra különleges lehetőségeket biztosít a kormányzat az oktatás vagy munkavállalás terén. Ez egy nagyon bonyolult, rengeteg területet érintő, hosszú előkészítést és megvalósítást igénylő, összetett intézkedés sorozat, amelyhez meg kell teremteni a konszenzust az adott országban. Ez tehát a társadalmi szolidaritás magas szintje, így a megvalósítása az egyes polgároktól és a többségi társadalomtól is saját árnyékuk és rossz történelmi beidegződéseik leküzdését követeli meg. Az affirmative action amerikai gyakorlata alapjában véve sikeres volt, s úgy véltem, hogy a hazai körülményekhez igazítva itthon is működhetne. Ebben sajnos nem lett igazam, s később, mint látjuk majd, a Demokratikus Koalícióban sem sikerült átvinnem az erre vonatkozó javaslatomat.

Sokan gratuláltak diplomámhoz, köztük Rogán Antal is. Neki felvetettem, hogy olyan értelmes és ambiciózus, biztosan felvennék a Harvardra, miért nem végez el ő is egy programot ott, vagy a világ egyéb, legjobbnak számító intézményeinek valamelyikében, hiszen egy kétéves mesterkurzus nem olyan hosszú, utána még jobban felfegyverkezve tudna itthon tenni Magyarországért. Érdeklődve végighallgatott, majd nagyon barátságosan azt mondta, hogy „nagyon szép és fontos, hogy diplomád van onnan, de értsd meg, hogy nekem nincs szükségem erre, mert a magyar politikát Magyarországról csinálják, és én ebben akarok és fogok részt venni”. Szabályosan ledöbbentem ezen a válaszon, de azon túl, hogy rávilágítottam arra, hogy éppen a magyar politikának lenne szüksége még több fiatal mélyreható nemzetközi ismeret- és kapcsolatszerzésre, nem firtattam a dolgot, mert nem láttam értelmét. Csak sok évvel később jöttem rá arra, hogy Rogánnak és a Fidesznek tényleg nem volt szüksége arra, amit én javasoltam, mert egész mások voltak a személyes céljaik és elgondolásaik hazánk sorsáról: ma már látjuk, hogy a maguk érdekében jól döntöttek, és Rogán is elnyerte méltó jutalmát. 1997 nyarán én csak mély csodálkozásomat és értetlenségemet vittem haza erről a beszélgetésről, naivitást súroló jóhiszeműségem újbóli bizonyítékaként.

1997 tavasza-nyara rendkívül mozgalmas volt, csak egy rövid családi nyaralás adott időt a kikapcsolódásra. Durván egy folyóméternyi pályázat, információ kérés és nyújtás, életrajzok, cégekről szóló dokumentumok emlékeztetnek arra, hogy ki mindenkihez jutottam el annak érdekében, hogy állást találjak. Nagyon tanulságos volt, hogy egyáltalán nem kapkodtak utánam. És akkor még finoman fogalmaztam: kifejezetten hátránynak éreztem a harvardi diplomámat Magyarországon. A legnyersebben a KPMG egyik budapesti vezetője közölte velem az utolsó, kimerítő interjú után, hogy nem látna engem itt szívesen, mert nyilván arra törekednék, ha felvennének, hogy őt kifúrjam az állásából. Végül a cég egy akkori mércével mérve is megalázóan alacsony fizetést kínált egy olyan pozícióért, amely tizenkét-tizennégy órás felelősségteljes munkát jelentett volna. Így elutasítottam ezt a lehetőséget. Rajtuk kívül csak egyetlenegy ajánlatot kaptam (a MATÁV-tól) augusztus elején, amit el is fogadtam. Érdekes lenyomata az álláskeresésem története akkori kicsiny hazámnak.

Másik fontos feladatom volt, hogy lakást találjak magamnak, hiszen a Harvardra egyetlen eladható családi ingatlanunk árából tudtam kimenni (a többi, már említett támogatás inkább szimbolikus jelentőségű volt), így augusztusig Székesfehérvárról, szüleimtől ingáztam naponta a fővárosba. Végül beköltöztem abba a bérleménybe, amely a legközelebbi múltig az otthonunk volt.

Mindeközben folytak a politikai eszmecserék is. Ezek kiegészültek a Fidesz holdudvara által szervezett polgári szalonokkal, ahol sok fiatal demokrata politikust, aktivistát és háttérembert ismertem meg, olyanokat is, akik egy évvel később – sőt többen mind a mai napig – kormányzati, gazdasági és aktív közéleti szerepet játszottak. Elindult a BLA külügyi klubja is Szemerkényi Rékával, Németh Zsolttal, Bába Ivánnal, Király Andrással, Bárány Anzelmmel és másokkal, ide is meghívtak, sőt javaslatokat kértek tőlem programokra, résztvevőkre és előadókra. Én is meghívást kaptam és részt vettem a Fidesz által június 12-én a Zeneakadémián rendezett Polgári Ellenzék Napján, amely az 1847-es Ellenzéki Nyilatkozat évfordulóján lehetőséget adott Orbánék erejének megmutatására és az ellenzéki összefogás demonstrálására. Ekkor az immár egyértelműen a jobb-, konzervatív oldalhoz sorolt Fidesz vezető szerepe nyilvánvalóvá vált, ahogy az is, hogy egyre inkább kétpólusúvá kezd válni a politikai erőtér. A közvéleménykutatások azt mutatták, hogy a Fidesz a legerősebb ellenzéki párt, őt követik nem sokkal lemaradva a kisgazdák, és érdemleges súllyal egyedül az MDF és a KDNP bír, ám ez utóbbi két párt majdani parlamentbe jutása elég kétséges volt. Az MSZP mindvégig bő tíz százalékkal előzte meg a Fideszt, ám a szabad demokraták támogatottsága nem haladta meg a tíz százalékot. A teljes baloldal és a teljes jobboldal viszont nagyjából fej fej mellett haladt, ez utóbbi csak kissé lemaradva a kormányzóktól.

Az MDNP társadalmi támogatottsága mérhetetlenül alacsony szinten rögzült, miközben parlamenti munkája, programja, nyilatkozatai rendkívül szimpatikusak voltak a mérsékelt és nyitott jobbközép-konzervatív emberek számára. A néppárt vezetői támogatták az ellenzéki összefogást és azt, hogy ez a Fidesz vezetésével jöjjön létre, ám a Torgyán-féle kisgazda politikától hidegrázást kaptak, mert joggal vélték üres ripacskodásnak és kalandorságnak mindazt, amit és ahogy képviseltek. Ezek a dilemmák is felmerültek akkor, amikor Szabó Ivánnal, Raskó Gyurival, Etelkával, Jeszenszky Gézával, Pusztai Erzsivel, Szabó Tamással, Kulin Ferivel, Zsigmond Attilával vagy éppen Schmidt Máriával, Tóth Gy. Lászlóval, Kövér Lászlóval, Rogán Antallal, Antall Györggyel, Tar Pállal, Bod Péterrel, Mellár Tamással, Chikán Attilával, Kodolányi Gyulával, Varga Mihállyal, Czakó Gáborral, Tellér Gyulával, Debreczeni Józseffel, Bogár Lászlóval, Nemeskürty Istvánnal, Stumpffal és másokkal beszélgettem. Miután Budán lett állandó otthonom, folytattam azt a gyakorlatot, amelyet még 1994-ben kezdtem, hogy nagyjából negyedévente egy kis fogadással egybekötött összejövetelt rendezek a lakásomon közeli barátaimnak és politikai ismerőseimnek. Ezek az alkalmak változó rendszerességgel és meghívotti körrel 2000-ig ismétlődtek.

Július elején Szabó Iván azzal a megtisztelő ajánlattal keresett meg, hogy az MDNP engem jelölne tagnak a Magyar Távirati Iroda Tulajdonosi Tanácsadó Testületébe (TTT). Az MTI addig szakmailag önálló hírügynökségként lényegében a kormány fennhatósága alatt állt, a most átalakítandó szerkezetben viszont a parlament alá kerül a felügyelete, amennyiben a TTT tagjait paritásos alapon az Országgyűlés négy évre választja meg. Az MTI státuszának módosítása az állami média újra szabályozásának sorába illeszkedett. A parlamenti szavazásra július 15-én került sor, és a döntés a Magyar Közlönyben való kihirdetéssel 18-án lépett hatályba.

A TTT-tagságommal egy új szakterület nyílt meg előttem. Addig is rengetegszer találkoztam a távirati iroda híreivel, sőt én is készítettem nem egy olyan közleményt, ami megjelent az MTI hírfolyamában, de ekkor ismerkedtem meg mélyrehatóbban a hírügynökség működésével. A hír készítése minden mástól eltérő újságírói munka; nagy precizitást és objektivitást követel, és úgy kell a hírnek egyszerre lényegre törőnek és tartalmasnak lennie, hogy ezzel együtt távolságot is tart attól a témától, amiről szól. Az évek során sokat beszélgettem a Naphegyen dolgozókkal, és megtanultam tisztelni és becsülni a munkájukat, amelyet elengedhetetlennek tartottam a demokrácia szempontjából is. Ugyanis objektív hírek „gyártása” és közlése a polgárok tájékozódásának alapvető forrása, s a tények ismerete egyfajta demokratikus jog, amely a többi műfajjal (interjúk, riportok, publicisztikák stb.) együtt tükrözi a körülöttünk lévő valóságot, amely alapján – kiegészítve saját tapasztalataikkal, hozott értékeikkel, érzelmeikkel – az emberek véleményt formálhatnak a legkülönbözőbb dolgokról, és végül így dönthetnek egy-egy választáson. Korábban nem gondoltam, hogy a hírügynökségi munka milyen összetett, s hogy mennyi erőforrást igényel, különösen akkor, ha a legtöbb hírhez való hozzáférés a felhasználók számára – nagyon helyesen – ingyenesen juttatott közszolgáltatás.

Tudtam, hogy az MTI nem potenciális rablási terepe a politikának, mivel a költségvetése kötött és átlátható, továbbá a hírek manipulálása nem az ügynökségnél történik (legalábbis akkor ez így volt, ma már nem), hanem a többi, felhasználó orgánumnál. Ugyanakkor a TTT öszvér szervezet volt, ésszerűtlenül összerakott konstrukció, mert nem igazgatóságként, de nem is felügyelő szervként működött: valahol a kettő között helyezkedett el. Nekünk kellett az MTI új vezérigazgatóját kiválasztanunk, évente rábólintanunk a költségvetésre és véleményt mondanunk a szakmai munkáról, ám ez utóbbiakra érdemi befolyásunk nem volt, és álláspontunk közvetlen befolyást nem gyakorolt a cég működésére. Ezért üléseink gyakran torkolltak oktalan általános politikai beszélgetésekbe, sőt vitákba. A TTT-t a szakmában nagy tapasztalatokkal rendelkező, köztiszteletnek örvendő, régivágású úriember, Oltványi Ottó vezette, helyettese Torgyán Attila, a kisgazda vezető fia volt. Nekem különösen jó munkakapcsolatom alakult ki Czakó Gáborral, a kereszténydemokraták, Hegedűs Istvánnal a szabad demokraták és Mikes Évával, a Fidesz delegáltjával, de az MDF-es Sepsey György, az SZDSZ-delegált Pap Mária és a kisgazda-küldött Tóka Ági is kitűnt értelmes meglátásaival. Később átalakult a testület, és az új tagokkal is jól együtt tudtam működni.

Az MTI lehetséges elnökjelöltjeiről azonnal elindult a politikai egyeztetés. Ezekben az MDNP részéről Zsigmond Attila vett részt elsősorban, de az ellenzék közös álláspontjának kialakítását Deutsch Tamás koordinálta. Vele több ízben is egyeztettünk, egyénileg és csoportosan is. Deutschot közvetlen, intellektuálisan nem túl pallérozott és meglehetősen hebehurgya fiúnak ismertem meg, s ezek a tulajdonságai – kiegészülve még számos ellenszenves vonással – a vulgaritásig mélyültek az évtizedek során. Érdekes, hogy az MTI leendő vezetőjének személye mennyire felajzotta némelyek kedélyét, s ezt én akkor nem értettem. (Ma már inkább, mert látom, hogy volt és van törekvés a hírmanipulálásra, s hogy ennek milyen ereje van a politika formálásában.) A szocialisták erősen nyomták Meruk József pályázatát, de mi, ellenzékiek eldöntöttük, hogy ilyen erősen pártpolitikai kötődésű embert semmiképpen nem szavazunk meg a hírügynökség élére. Én különösen vehemensen képviseltem ezt a véleményt, és egyszer egy ezzel kapcsolatos beszélgetésen Frank Róbert, az MTI belpolitikai főszerkesztője azt mondta, hogy „Szabolcs, én ezzel a véleménnyel a helyedben nem ülnék ki egy kávéház járdán álló asztalához”. „Miért, Robi – így én –, talán felszaladna egy fekete autó és elgázolna?” „Hát, nem ilyen élesen fogalmaztam, csak vicceltem, de azért gondold át még egyszer, hogy Meruk mégis csak a legalkalmasabb elnök lenne.” A kedélyes szóváltás említésre sem volna méltó, ha nem főszerkesztő az egyik abban érintett, s az alig burkolt fenyegetése nem lett volna olyan értelmetlenül túlzó, hiszen – mint említettem – az MTI nem jelentett olyan prédát vagy tétet, amiért érdemes lett volna kockáztatni vagy bárkire nyomást gyakorolni. És mégis fontos volt a poszt, amelyre végül Dorogi Sándort találtuk alkalmasnak. Ő nem volt egy sugárzó egyéniség, de korrektül látta el a feladatát.

A TTT-tagság abba a körbe tartozott, amelyet nemzetbiztonsági szempontból át kellett világítani. Nagy kő esett le a szívemről, amikor kézhez vettem Bründl Frigyes levelét, amely Az egyes fontos tisztségeket betöltő személyek ellenőrzésére létrehozott III. sz. Bizottság határozatát közölte, mely szerint nem voltam tagja elnyomó szervezeteknek, vagyis sem nyilas, sem ÁVH-s nem voltam előző életemben. (Fura, de ugyanazon év áprilisában postázták Kodela László tájékoztatását a miniszterelnökségről, mely szerint még 1992-ben elvégezték nemzetbiztonsági átvilágításomat, és nem találtak nálam kockázati tényezőt. A törvényi szabályozások és az intézkedések néha időben elcsúsznak… Amúgy még kétszer világítottak át tudtommal, egyszer 1998-as kabinetfőnöki kinevezésemkor, másodszor pedig főkonzuli megbízatásom kezdetén.)

Nyáron Iványi Károly, a Külkereskedelmi Főiskola főigazgatója felkért arra, hogy tartsak egy kurzust nemzetközi témakörben nappali tagozatos hallgatóknak. Teljesen szabad kezet adott a kötelezően felveendő tárgy tematikájának összeállításában. Örömmel vettem a feladatot, és nem volt kérdés, hogy az egyik harvardi kurzusom szemléletét és módszertanát alkalmazom az itthoni körülményekre. Így született meg a Nemzeti érdekek Magyarország nemzetközi kapcsolataiban című tárgy, amelynek során esettanulmányokon keresztül elemeztünk egy-egy bonyolult, hazánkat is érintő nemzetközi kérdést, megpróbálva jobban megismerni a világot és azt, hogy a kihívásokra Magyarország hogyan tudna a saját maga számára kedvező válaszokat adni. A kollégák és a hallgatók reakciói nagyon pozitívak voltak, és szerénykedés nélkül állapíthatom meg, hogy a nemzetközi kapcsolatok ilyetén, meglehetősen újszerű megközelítését azóta sem igen alkalmazza senki, pedig szükség volna rá. Ezt a tárgyat gészen 2000-ig tanítottam egy-egy szemeszterben.

Augusztus elején kaptam egy telefont az egyik fejvadásztól, hogy a MATÁV szívesen felvenne munkatársnak a kormányzati kapcsolatok és szabályozási igazgatóságára. Elvállaltam a munkát, mert egyrészt nem volt más ajánlat a zsebemben, másrészt nem akartam tovább várni még jobb lehetőségre, hiszen jövedelemre volt szükségem, harmadrészt úgy gondoltam, hogy a lobbimunka közel tarthat igazi érdeklődési területemhez, a közszolgálathoz. 13-án léptem először a vállalat Krisztina körúti központjába, ahol Fellegi Tamással, a területért felelős igazgatóval találkoztam. Tamás okos, művelt, jó humorú ember benyomását keltette, aki ráadásul amerikai háttérrel is rendelkezett, ismerte a világot, így joggal képzeltem azt, hogy hasonló nyelvet beszélünk. Szimpatikus volt az is számomra, hogy közel állt a Fideszhez, nem egy pártalapítónak tanára is volt annak idején.

A MATÁV a távközlés, telekommunikáció szocialista nagyvállalata volt, amely irdatlan átalakításon ment keresztül attól kezdve, hogy 1989-ben levált a Magyar Postáról. 1993-ban részleges privatizáció keretében bevásárolta magát a cégbe egy német-amerikai konzorcium is. Igazgatóságunk viszonylag kis csapatának kettős feladatkörrel kellett megküzdenie. A nagyobb részleg a szabályozási ügyekért felelt. Nekik évről évre egyeztetniük kellett a kormánnyal és az üzlettársakkal a kapcsolási és egyéb díjakat, és a legelőnyösebb pozíciót kellett kivívniuk minden olyan szabályozási ügyben, amely a céget és annak összetett üzleti tevékenységét érintette. E téren a vállalat helyzete meglehetősen kedvezően alakult, hiszen a MATÁV lényegében monopólium volt. Nekünk, lobbistáknak a további piaci liberalizációra kellett felkészülnünk, lehetőség szerint proaktív módon befolyásolva a jogi-törvényhozói környezetet itthon és az Európai Unió központjában, vagyis Brüsszelben.

Nagy lendülettel kellett tanulnom, hogy megértsem azt, hogy miről szól a távközlési tevékenység, mik a jövő útjai a cég számára, hogy néz ki az ár- és díjszabás, milyen jogszabályok és hogyan szabnak keretet a munkánknak stb. Rengeteg belső megbeszélésen és külső tárgyaláson vettem részt, és nem egyszer megrökönyödést keltett, amikor átadtam a névjegykártyámat, nevem alatt a „lobbista” megjelöléssel. Egy minisztériumi ember meg is jegyezte, hogy ez szokatlan, mert Magyarországon a lobbi jelentése a korrumpálás avagy korrupció, ezt nem szokás névjegykártyára biggyeszteni. Ekkor még nem létezett lobbitörvény hazánkban, de én úgy gondoltam, hogy ezt a nyugaton bevett és természetes módon létező munkakört átláthatóan kell megjeleníteni (egyedül én hívtam így magamat a MATÁV-nál, és ebbe Fellegi nem szólt bele), hiszen nekem egyáltalán nem célom bárkit megkenni vagy törvénytelenséget elkövetni, netán szürke zónában járni. A lobbizás érvelés, adok-kapok, a kölcsönösen előnyös érdekek érvényesítése és megoldások megtalálása, amibe természetesen belefér a keménység, de a jog áthágása nem. Itt is a „mindenki nyer” (win-win) elvének érvényre juttatását tartottam fontosnak, mint mindig, akármerre is vetett a sors.

Őszintén szólva már a kezdet kezdetén kissé ködös volt, hogy konkrétan mit csinál Tamás, és mi a pontos feladatköre másik lobbista kollégámnak, Zolinak. Már a miniszterelnökségen dolgoztam vagy egy évvel később, amikor egy bennfentes ember elárulta, hogy a MATÁV éves alkotmányos költsége több milliárd forintra rúgott, és nyilván ezt a mi ágazati igazgatóságunknak kellett részben vagy egészében úgymond menedzselnie. Én ebből semmit nem láttam, azt viszont érzékeltem, hogy a részlegünk többet teljesít, mint ami ebből a kirakatban látszik. Ezt fel is vetettem Tamásnak az év végén, amikor egy hosszú ebédszünetet tartottunk a Moszkva téri Burger Kingben. Ő azt felelte, hogy a MATÁV egy monopólium, amelyik rengeteg embernek ad munkát, jelentős hatást gyakorol a nemzetgazdaság egészére, ráadásul folyamatos átalakuláson megy keresztül egy olyan piacon, ahol kiélezett a verseny és ahol a többi szereplő nem játszik tisztán. Ilyen körülmények között nekünk is fel kell venni a kesztyűt, és lépést kell tartanunk a többiekkel. Mint mondta reméli, hogy ezt megértem, és számomra is a részvényesi érték a legfontosabb, ami pénzben mérhető. Ismét felbukkant a „részvényesi érték” mindenható fogalma. Azt feleltem Tamásnak, hogy azt hiszem pontosan értem, hogy mit mond, és szerintem éppen a cég súlya miatt van szükség arra, hogy transzparensen, jogszerűen működjön, ami ekkora vállalkozás esetében ráadásul a demokrácia minőségére is hatással van. Kifejtettem abbéli meggyőződésemet, hogy a pénz nem minden, és van még számos érték, amely a részvényesivel egyenértékű, vagy társadalmilag még fontosabb. Kétségtelen, hogy Tamás respektált azalatt a tíz hónap alatt, míg együtt dolgoztunk, de nem alakítottunk, mert nem is alakíthattunk ki bizalmas viszonyt egymással: nyilvánvaló volt, hogy a világról alkotott véleményünk (és Tamás és Straub Elek, illetve a MATÁV más vezetői közé e téren egyenlőség jelet tehetünk) néhány lényeges ponton eltér egymástól. Ezt a kettőnk későbbi pályája is fényesen bizonyítja.

1  Max Weber: A politika mint hivatás; München, 1919 (in: Max Weber: A tudomány és a politika mint hivatás; Kossuth Kiadó, Budapest 2020)