Fordította

SIKLÓS MÁRTA

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Debra Curtis. LAWS OF LOVE AND LOGIC

Copyright © 2026, by Debra Curtis

Hungarian translation © Siklós Márta, 2026

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Neset Adrienn

Kézirat-előkészítő Kótai Kata

Korrektor Füredi Erzsébet

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 377 4

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

TARTALOM

Prológus – 2005

I. RÉSZ

Portsmouth, Rhode Island – 1976. szeptember

Portsmouth, Rhode Island – 1967-1972

Portsmouth, Rhode Island – 1972

Portsmouth, Rhode Island – 1973

Jegyzetek

Könyvemet férjemnek, Steve Butlernek és ikerlányainknak, Emma és Zoe Butlernek ajánlom – az ő szeretetük ad nekem erőt.
És ajánlom csodálatos ügynökömnek, Felicity Bluntnak, aki nélkül, kedves olvasóm, nem adatott volna meg nekünk ez a találkozás.

PROLÓGUS

2005

Ha beköszöntött az ősz, a levendulakék égbolt és a mamutfenyők Lilyt legtöbbször a fiúra és arra a sok évvel azelőtti nyárutóra emlékeztették. Most is, már a negyvenes éveiben, lehúzódott az út szélére, hogy átadja magát az őszi alkonyat teljességének. Amikor fiatalok voltak, még azt hitte, hogy ő és a fiú egy nap összeházasodnak, és együtt élik le az életüket. Honnan is tudhatott volna bármit a szerelem csapdáiról, vagy egyáltalán arról, hogy miképpen működik az élet?

Ahogy az éveken át mintegy fonalat húzva visszapergette az emlékeit, egy meleg nap elevenedett meg előtte. Egy kukoricaföld az Escobar-farmon. A cipője és a bokája csupa por. Futott, futott, egészen a nyolchektárnyi mező legvégéig, hogy a fiú minél nehezebben tudja megtalálni. Játék volt, az ő ötlete. „Ha megtalálsz, jutalom vár, ígérem!”, mondta neki. Föléjük magasodtak a hatalmas kukoricaszárak. Ő szédülten az izgalomtól, de néma csendben várt a búvóhelyén, lélegzet-visszafojtva hallgatta a széthajló kukoricaszárak halk zörgését és a fiú egyre közeledő, nehéz lépteit.

Amikor elért hozzá, a fiú térdre ereszkedett. Jobb halántékán izzadság csordult. Felnézett rá, és lassan lehántotta a lány nadrágját, egészen a vádlijáig. Lily látta, hogy a fiú tenyeréről poros föld tapad a csípőjére. Mögötte és fölötte száraz levelek keringtek a szélben. Együtt maradtak, amíg narancsszínűre nem váltott a nyugati ég.

* * *

Lily rákapott arra, hogy egy szál hosszú kasmírpulóverben járjon a házban, nadrág és alsónemű nélkül. New York államban éltek, egy tizenkilencedik századi házban, padlótól a mennyezetig érő ablakokkal. Nem érezte feszélyezve magát – nem mintha exhibicionista lett volna, egyszerűen nem érdekelte, mit gondolnak mások. Mostanában leginkább a megbocsátás és a délutáni fény foglalták el a gondolatait. Amíg a férje az aznap megfigyelt madarakról jegyzetelt, Lily a fehér falakat bámulta a maga dolgozószobájában. Tekintete követte a függöny nélküli ablakokon beragyogó alkonyi fénysugarak vonalait és mintázatait.

A régi öntöttvas radiátorra vetődő fényről eszébe jutott az a kétrés-kísérlet, amiről még egyetemista korában olvasott: egy fényhullám magában hordozza az összes lehetséges pozíciót, amelyet egy hullámrészecske felvehet. A szobában ülve felidéződött benne, mennyire lenyűgözte a gondolat, hogy a szubatomi részecskék nagy távolságról is hathatnak egymásra; azaz megvan a lehetősége, hogy ő és a fiú egy nap megtalálják egymást. Nem szerette volna, hogy az élete megbánásokból kötött csokor legyen; azok érezhetnek így az utolsó pillanatban, akik véget vetnek az életüknek. Ugyanazon a napon sejlett fel benne, hogy valami meg fog változni az életében, amikor a férje nem ismert fel egy fehértorkú verébsármányt a madáretetőnél.

I.
R É S Z

PORTSMOUTH, RHODE ISLAND

1976. szeptember

Kora ősz volt. A nyírfa aranyszínű levelei meg-megcsillantak a feltámadó szélfuvallatokban. Lily bekopogott, és minthogy senki sem nyitott ajtót, megkerülte a házat a hátsó deszkatornác felé. Hallotta, hogy a fiú apja gitározik, és hozzá valami mélabús dallamot énekel, ami – bár ismerősnek tetszett – csak elmosódva ért el hozzá. A fiú, akárcsak az apja, szeretett zenélni, Mr. Cooperre pedig megnyugtatólag hatott a gitározás, főleg a fia egy-egy focimeccse után.

A hátsó tornác befejezetlen volt, szerszámok és rozsdás fedelű festékesvödrök hevertek szanaszét (múlt tavasz óta nem nyúlt hozzájuk senki), egy pótgumi, két horgászbot meg egy hűtőtáska társaságában. Az apa a hetedik üveg sörénél tartott – estig végére jár az egész rekesznek.

Lily nem akarta megzavarni Mr. Coopert, úgyhogy várt, amíg az fel nem nézett a gitárjáról.

– Hohó, megjött az én kis kedvencem! – szólalt meg széles mosollyal, alkarját a hangszerén pihentetve.

– Kérem, miattam ne hagyja abba! – kérlelte Lily. – Szeretem hallgatni, ahogy játszik!

Mr. Cooper, még mindig mosolyogva, megcsóválta a fejét, és a hangszert a tornác egyik lécéhez támasztotta.

– Jó kis meccs volt, nem igaz? – kérdezte, miközben felállt.

Intett Lilynek, hogy üljön a helyére, ami az egyetlen szék volt a tornácon: egy mustár- és narancsszín csíkokból szőtt, alumínium kerti szék. Lily elhárította, mire ő is állva maradt.

Aznap délelőtt különösen izgalmas volt a meccs: a Portsmouth a nagy rivális csapat, a Barrington ellen játszott. A fiú, a Portsmouth végzős diákja és irányítója azonnal átlátta a Barrington védelmi stratégiáját, és háromszor is sikeresen módosította a játékot a támadás indítását jelző képzeletbeli vonalnál, kijátszva a támadást megállítani készülő ellenfelet.

Amikor a szúnyoghálós ajtó előtt megjelent a fiú, farmernadrágban és Credence Clearwater Revival pólóban, törülközővel dörgölve hosszú barna haját, az apja nem tudta megállni, hogy átölelje, és jól hátba veregesse.

– Négyszázkilencven passzolt yard, egyetlen mérkőzés alatt! Rekord! Ez az én fiam! – Mr. Coopernek fülig ért a szája, és olyan izgatott volt, hogy beszéd közben kispriccelt a nyála.

A fiú a lányt nézte. Lilyt mintha abszolút nem zavarná, hogy az apja folyton részeg, és vég nélkül nyomja a szöveget az ő futballstatisztikáiról.

– Mindenki tudja, hogy ő az állam valaha volt legjobb játékosa! Tizennégy éves korában az egyik meccsén mindössze hatvan másodperc volt már csak hátra, amikor dobott egy ötvenyardost, és az a portugál srác el is kapta!

– Lily is ismeri a sztorit, ne fáraszd magad! – mondta a fiú, és átkarolta az apját. Olyan magas volt, mint az, de sokkal izmosabb.

– Sőt, láttam az egész meccset, Mr. Cooper! Mintha csak Roger Staubach lett volna a pályán!

– Ezt a lányt el kell venned! – nevetett az apa, és egy hosszút kortyolt a söréből.

A kis Rhode Island állam az elmúlt öt évtizedben csak három profi irányítót adott, és a fiú eltökélt szándéka volt, hogy ő lesz a negyedik. Tízesztendős volt, amikor Joe Namath megjósolta, hogy a Jets megveri a Coltsot az 1969-es Super Bowlon, és ő, még fiatal gyerekként, magáévá tette Namath vakmerő bátorságát. Mérkőzés előtt az öltözőben nemegyszer jelentette ki a legnagyobb magabiztossággal a csapattársai előtt: „Tuti, hogy ezt meg fogjuk nyerni, fejemet rá!”

A fiú megfogta Lily kezét, bevezette a házba, és behúzta maga mögött az ajtót. A hűtőből kivett két doboz sört, és miközben ők ketten megindultak lefelé az alagsorba, még hallották, amint az apja utánuk kiált:

– Chuck a vaskereskedésből azt mondta, hogy a játékosmegfigyelők nemsokára eljönnek megnézni téged!

A fiú hatesztendős volt, amikor az anyja lelépett, és Floridába költözött egy profi golfjátékossal, akit a Green Valley golfpályán ismert meg. Azóta csak karácsonyra és a születésnapjára küldözgetett üdvözlőkártyákat a gyereknek. A fiú annyit megtudott róla, hogy egy Boca Raton-i bárban zongorázik. Boca Ratonnak addig hírét sem hallotta senki, de a fiú másodikos korában megtalálta a térképen. Az a szóbeszéd is a fülébe jutott, hogy a profi golfos időnként veri az anyját, és felcsinált valami pincérnőt abban a golfklubban, ahol dolgozott.

A fiú valaha nyert összes trófeája ott díszelgett a fapolcokon, amiket az apja kizárólag erre a célra készített. Noha az amerikai futball volt a fő sportja, jól kosarazott és baseballozott is. A legimpozánsabb egy előző évben kapott futballtrófea volt: a Legértékesebb Játékosnak járó díj, egy, a labdát eldobni készülő figurát ábrázoló ónszobrocska, fatalapzaton. A fiú alagsori szobájának egyik oldalán egy edzőpad és a súlyzói voltak, a másikon egy ágy, a tévé, egy fiókos szekrény és egy régi elektromos zongora. A sarokban egy vadonatúj Sony hifitorony ékeskedett, amit az apja a tizennyolcadik születésnapjára vett neki. Az albumok szép rendben sorakoztak két salakbeton blokk között.

Lily letette a sörösdobozát a fiókos szekrény tetején heverő könyvtári könyvek mellé, és felemelte a fiú napszemüvegét. Az orrára illesztette, és végignyúlt az ágyon. A fiú leült a billentyűk elé.

– Meséltem már neked, hogy az anyám a Szent Barnabás-templomban orgonált, és ott ismerte meg az apámat?

Lily elfordította a fejét a párnán, és a fiút nézte. Egyszer már elmondta neki ezt a történetet, de ő szívesen, sőt nagyon szívesen hallgatta meg újra. Csak annyit felelt:

– Mesélj!

– Az apám a Gloria és a szentáldozás között szeretett bele egy vasárnapi misén.

– Ez gyönyörű!

– Aztán amikor az anyám itt hagyott minket, képtelen volt betenni a lábát oda, ezért járunk most a Szent Antalba. Emlékszem az utolsó közös karácsonyunkra, bár akkor persze nem tudtam, hogy az lesz az utolsó. Anya a misén a Csendes éj-t játszotta, és én rettenetesen elszomorodtam, amikor láttam, hogy az apám sír.

Lily átlendítette a lábát az ágy oldalán, és felült. Ám mielőtt megszólalhatott volna, a fiú témát váltott.

– Ezt a dalt ismered?

A keze először csak tapogatózva mozgott a fekete-fehér billentyűk fölött, enyhén meghajló ujjai kicsit olyanok voltak, akár a homokban csipegető madarak. Párszor belefogott és megállt, de végül összeszedte a darabot, szépen illesztve az akkordokat a dallamhoz. Lily felkiáltott:

– Ezt hol tanultad?

A fiú halk, dallamos hangon énekelni kezdett:

– „The screen door slams, Mary’s dress sways / Like a vision she dances…”[1]

Miközben a fiú a „Thunder Road” dallamát igyekezett kihozni az akkordból, Lily az inge alá csúsztatta a kezét, és megcirógatta a hátát. A Born to Run egy éve jelent meg, és ők véletlenül épp ugyanezt a Bruce Springsteen-albumot vették meg egymásnak karácsonyra. A fiú abbahagyta a játékot, és felpillantott.

– Eddig jutottam vele…

– Ma jelents beteget! – szólalt meg Lily.

– Nem tehetem, te is tudod.

– Milyen buli az, ahol nincs ott a csapat irányítója?

– Még mindig úgy tervezed, hogy elmégy?

Lily nem válaszolt. A fiú felkelt a zongorapad mellől, és az ágyhoz lépett. Szombat és vasárnap esténként dolgozott, pénteken nem, meccs előtti napon soha. A Reidy’s bisztróban volt mosogató, a Keleti Főutcán, és a műszak végén, amikor már csak ő meg a tulaj voltak benn, a tulaj megtöltött pár műanyag ételdobozt krumplipürével, zöldbabbal, egyben sült fasírttal. Az volt a bisztró szombat esti specialitása. Mindig adott hozzá valami desszertet is, egyet a fiú, egyet az apa számára.

A fiú leült az ágya szélére, Lily mellépenderült, aztán térdre ereszkedett, és befészkelte magát a fiú combjai közé.

– Jó lesz, ígérem! – mondta.

Tizennégy éves koruk óta jártak együtt, és noha még sohasem feküdtek le, a simogató kezek és ajkak révén sok örömet leltek egymásban, itt, az alagsori szobában vagy az iskola mögött elterülő mezőn. Lily félresöpört egy hajtincset az arcából az ujja hegyével.

– Nem értem: miért akarsz elmenni nélkülem a buliba? – kérdezte a fiú.

– Szerinted végzős létemre üljek otthon minden szombat este, csak mert neked dolgozni kell?

A fiú elfordította a tekintetét.

– Bocs, sajnálom – tette hozzá a lány.

Valóban sajnálta. Tudta, hogy a fiú az apját segíti, akinek a legalapvetőbb dolgokra sem volt elég pénze: villanyszámlára, élelmiszerre, a tél legkeményebb időszakaiban az olajfűtésre sem. A fiú tizenhárom éves korában vállalt munkát először, újságkihordóként. A Fall River-i gyárat, ahol az apja tizenöt évig melózott, és ahol élete végéig tervezett maradni, bezárták, úgyhogy jobb híján most a sziget egyik jachtkikötőjében dolgozott. Mint oly sok munkásosztálybeli gyerek, a fiú is egy szorongató gazdasági bizonytalanság idején nőtt fel.

– Elviszem Jane-t is – mondta Lily.

– Remek! És este tízkor már vagy a fejét fogod majd, miközben teleokádja a mosdót, vagy fent hentereg az egyik hálószobában Jimmy Sullivannel vagy valami másik csávóval, akit alig ismer.

– Állj, szerintem a húgomról beszélsz! Különben is mit érdekel téged, hogy kivel hentereg?

A fiú tudta, hogy Lily tényleg el fog menni a buliba nélküle, és képtelen volt leküzdeni a féltékenységét. Olyannyira nem ment neki, hogy úgy döntött, el sem mondja a nagy hírt, amit egész délután tartogatott a számára, és amit az apjának sem mondott el eddig. Ugyanis tényleg voltak játékosmegfigyelők a mai meccsen. Majd csak holnap mondja el. A buli után.

PORTSMOUTH, RHODE ISLAND

1967–1972

Miután Lily szülei összeházasodtak, Portsmouthban telepedtek le, ahol Martin Webb tanári állást kapott. A Rendház, ahogy akkoriban hívták, egy bencések által alapított kolostor, illetve bentlakásos fiúiskola volt. A kampusz egy régi farm udvarháza köré épült, hálóépületekkel, osztálytermekkel, sportpályával, kápolnával, és magával a kolostorral. A kolostorbirtok zöld füves, enyhe lejtői egészen a Narragansett-öbölig futottak, és szürke palából épült, kétszáz éves kőfalak határolták. Tekintélyes nyírfák, japán juharfák, öreg tölgyek és égbe nyúló fenyők nőttek a szépen gondozott, júliustól az első fagyokig pompázó aranyvesszőbokrokkal szegélyezett gyepen. Ősszel kövér szénakazlak pettyezték a mezőket. A gyalogösvényeken diákok lépdeltek sietősen, a jobb mellényzseb felett az iskola címerével díszített blézerben, és időnként elballagott mellettük egy-egy magányos, hosszú fekete reverendás szerzetes is. A Webb család a kolostorbirtokon lakott, egy különálló házban. Lily apja természettudományokat tanított, és emellett vitorlázóedző volt. Akadt ugyan néhány diák, akik a városból jártak ki a bentlakásos magániskolába, de az öböl közelében megbúvó, nagy erdőségekkel körülvett Rendház alapvetően egy zárt, magának való világ volt. A portsmouthi lakosok csak ritkán (ha egyáltalán) találkoztak vagy kerültek kapcsolatba a szerzetesekkel, és az iskola többnyire a felsőbb társadalmi osztályokból kikerülő diákjaival. Noha az állami középiskola nem egészen három kilométerre volt tőlük, a két iskola sportcsapatai különböző ligákban játszottak.

Mint oly sok Dosztojevszkij-olvasó katolikust, Mr. Webbet is megigézte A Karamazov testvérek misztikus szerzetesének, Zoszima sztarecnek az alakja. Olyannyira megigézte, hogy szentül hitte, a Rendházban találkoznia kell egy a bölcs remetéhez hasonló valakivel, és így indult el megkeresni a maga Zoszima sztarecét a bencések között. Mondhatni, Mr. Webb egy regényalak kísértetének bűvkörében élt.

Carol Webb feminista volt, és a második vatikáni zsinat szellemében élő katolikus, részben ennek volt tulajdonítható erkölcsi fensőbbségessége. Eme tulajdonságát a lányai is örökölték, ha nem is egyenlő mértékben; hol halványabban, hol erősebben nyomta rá a bélyegét életükre. Ha világiasabb hangulatban volt, Mrs. Webb a figyelmesség jeleit kereste a leghétköznapibb helyszíneken: a pénztár előtt sorban állva a szupermarketben, a stoptáblás útkereszteződésekben, a nehéz kapukkal nyíló bejáratoknál. Ha spirituálisabb hangulatban volt, a könyörület jeleit kutatta ugyanezeken a hétköznapi helyeken, ahol idegenek találkoznak idegenekkel. Nem az az ember volt, aki csak úgy feladja az emberiségbe vetett hitét. Meg volt győződve róla, hogy az emberek lényegüknél fogva jók, és ha nem viselkedtek ennek megfelelően, akkor ő közbelépett, és kiokította őket.

Saját szigorú katolikus neveltetésének dacára Mrs. Webb eltökélt szándéka volt, hogy a lányait oly nyitott szelleművé és toleránssá nevelje, mint amilyennek önmagát gondolta, sőt, meglátása szerint még olyanabbá, főképpen néhány Aquidneck-szigeti szomszédjával összevetve, akiket ő kicsinyesnek és szűk látókörűnek tartott. Egyszer egy vacsora alkalmával Mr. Webb egyik tanártársának a felesége kifejtette, hogy lát bizonyos ellentmondást Mrs. Webb feminista eszményei és a katolikus doktrína között, amire Mrs. Webb, mit sem törődve férje csitítólag a térdére tett kezével, így vágott vissza: „Az élet tele van ellentmondásokkal, olvassa csak a Bibliát!”

Az egyik idősebb szerzetes viccesen mindig megjegyezte, ha észrevette, hogy Mrs. Webb közeleg: „Na tessék, jön a boszorka!” Amikor először meghallotta, az asszony hátravetett fejjel kacagott rajta.

Mrs. Webb volt az első nő, akit meghívtak a Rendház tanári olvasókörébe. A tagok közt volt több külsős férfitanár és jó néhány szerzetes. 1970-et írtak. A lányok még általános iskolába jártak, amikor anyjuk meglehetősen felajzva tért haza a csoporttal való első találkozásról, ahol egy Tolsztoj-novellát, a Családi boldogság-ot vitatták meg.

– Mintha nem ugyanazt a művet olvastam volna, mint mindenki más! Persze mind úgy beszéltek Tolsztojról, mintha legalábbis doktorátusuk lenne orosz irodalomból. Szerintem teljesen hülyének néznek. Utána megkérdeztem a kört vezető szerzetest: ugyan hány órát olvas egy nap? Találd ki, mi volt a válasz!

Lily és Jane a nappaliban ülve tévéztek, de mindent hallottak.

– Fogalmam sincs! – felelte Mr. Webb, mire a felesége rávágta:

– Nyolcat! Napi nyolc órát olvas! Mit nem adnék azért, hogy naponta nyolc órát olvashassak!

Mr. Webb tudta, hogy a felesége ezzel távolról sem fejezte be.

– Ismered a történetet, nem? Mása nagyvilági életre vágyik, de nála idősebb férje nem. Egy este Mását megcsókolja egy olasz férfi. Ezen a ponton volt egy kis vita, amikor is a kör vezetője hozzám fordult: „Halljuk, mit gondol erről a körünkben lévő hölgy. Ön ismer ilyen asszonyokat?” Esküszöm, alig tudtam visszatartani a nevetést. Pedig komolyan kérdezte!

– Naná, hogy komolyan. Hiszen ezek közül a pasasok közül a legtöbbnek sohasem volt dolga nővel.

Mrs. Webb jóváhagyólag nézett a férjére.

* * *

Mrs. Webb az a típusú anya volt, aki rendszeresen leckét adott lányainak az élet fontos dolgait illetően, és el is várta, hogy a legvéletlenszerűbb pillanatokban mondják fel a tanultakat: példának okáért az árván maradt fél pár zoknik havi rendszerességű párosítása közben.

– Nos, lányok! – indított, miközben az ágyra szórta a zoknikat. Szorgos gyermekei kivétel nélkül megértették a vezényszót, és felmondták, amit az anyjuk elvárt tőlük.

– Tudjuk, tudjuk! Nem mindenki hisz abban, hogy Jézus Krisztus Isten fia! – mondták kórusban.

– De viszont? – ösztökélte őket Mrs. Webb.

– De mi a szegények mellett állunk – felelte Jane.

– És az miért van? – kérdezte az anyja.

Jane a nővérére pillantott.

– Azért, mert a szegények szükségletei mindennél fontosabbak – adta meg a választ Lily.

– Rendben van, akkor most kérem azokat az iskolai zoknikat!

* * *

Volt bizonyos elegancia abban, ahogy a Webb szülők a gyermekeikbe próbálták oltani egyfelől a katolicizmust, másfelől a tudományos gondolkodást. Mindketten mély tisztelettel viseltettek a matematika, a csillagászat és a fizika tudományos haladása iránt, ami ugyanakkor az élet misztériumai iránti szent áhítattal párosult. Lily hat-, Jane négyesztendős volt csak, amikor Mrs. Webb így okította őket: „El ne higgyétek, ha valaki azt mondja nektek, hogy a Föld négyezer éves. A külvilág szemében a katolikusok babonásak. Mi gyertyát gyújtunk, rózsafüzért mondunk, és imádkozunk a halottainkhoz. Csak azt nem értik, hogy mi egyaránt magunkévá tesszük a hitet és a rációt. Hit és ráció, akár a tea és a tej, szépen kiegészítik egymást.”

Mr. Webb ragaszkodott hozzá, hogy a lányai a Rendházzal szomszédos telken álló kis katolikus iskolába járjanak. Úgy tervezte, hogy utána a helyi középiskolába íratja majd őket. Mire Lily tíz-, Jane pedig nyolcesztendős lett, elég idősek voltak ahhoz, hogy egyedül menjenek át az utca másik oldalára, majd végig egy hosszú műúton a Jézus Hű Társai közösség által fenntartott Szent Filoména Iskolába. Reggelente Lily többnyire a kapu előtt várta, hogy végre-valahára a húga is megjelenjen. Mindkettőn szürke blúz volt és térdet takaró, kék-szürke kockás szoknya, az alja öt centire a rozsdabarna zoknitól. A kötelező iskolai misék napjain Lily a kis templomi fejkendőt is csinosan a hajára csatolta. Jane kivétel nélkül mindig késett.

– Hatvanig számolok, ha nem jössz ki, megemlegeted! – kiáltott be ilyenkor Lily vagy háromszor.

Az egyik ilyen reggelen, egyik kezében fahéjas pirítóssal, a másikban az iskolatáskájával, Jane félretolta lábával a szúnyoghálós ajtót, a bejáratit meg a vállával nyomta ki. Lily körülnézett, és átment az utca túloldalára, nyomában a húgával. Már csak pár méterre voltak az iskola kapujától, amikor szemügyre vette Jane-t. Szürke blúza csálén állt rajta, a haja kócos volt, szája két sarkában morzsák.

– Hol van a templomi kendőd? – kérdezte.

Jane felnyúlt, és megérintette a feje búbját. Aztán hátrapillantott, hátha elejtette az úton. Persze ez csak színház volt, mivel a legritkább esetben tette el. Visszafordult a nővéréhez, vágott egy grimaszt, és megvonta a vállát.

– Most mi lesz?

– Megoldom – felelte Jane. Benyúlt a kabátzsebébe, és előhúzott egy fehér, tiszta papír zsebkendőt, amit a fejére illesztett, majd várakozóan a nővérére nézett. – Van egy hajcsatod?

Így aztán legalább egyszer egy hónapban Jane Webb fején egy fehér papír zsebkendővel ülte végig a reggeli misét, szemben a többi lány finom csipkekendőivel. Voltaképp kezdettől fogva világos volt: ha a két testvér egyike megmarad katolikus gyökereiknél, az halálbiztosan nem Jane lesz.

A lányok apja minden hétköznap részt vett a misén az iskola kápolnájában, igaz, Lilyben voltak kétségek, hogy számít-e ez egyáltalán, mivel a mise a legtöbb napon jó, ha huszonhat percig tartott, attól függően, hogy ki prédikált. Vasárnap délelőttönként a lányok szüleikkel együtt a Rendház kápolnájának deszkapadjaiban ültek. Ha valaki, mondjuk, az ott imádkozó tucatnyi szerzetes valamelyike felfigyelt rájuk, joggal hihette, a lányok áhítatosan követik a liturgiát, de valójában mindkét lánynak máshol járt az esze: Lily a szentek életének tényeit memorizálta, míg Jane négyjegyű számok szorzásával csiszolta az agyát.

Mikor gyerek volt, Lily kedvenc miséje – a karácsony éjféli mise mellett – a hagyományos húsvéti virrasztás volt, amely teljes sötétségben kezdődött. A hívek a kápolna előtt sorakoztak, hogy egy-egy fehér gyertyát kaphassanak a kapuban, ahol akkorra meggyújtották és megszentelték a tüzet. A szüleik már kicsi korukban is megengedték nekik, hogy maguk gyújtsák meg hosszú fehér gyertyájukat, és azzal lépjenek be a sötét kápolnába. A Webb család szeretett elsőként bejutni a nehéz rézajtókon, így a lányok végignézhették, hogyan válik a kápolna egyre világosabbá, ahogy gyűlnek bent a gyertyák. Amint a tér fokozatosan megtelt fénnyel, Mrs. Webb meghatott anyai pillantásokat vetett lányai csodától átszellemült arcára. Ez az éjszakai virrasztás volt a legszentebb ünnep.

Az egyik ilyen húsvéti virrasztás után az ebédlőben Mark testvér, egy fiatal szerzetes, aki odaköltözésük után jó barátságba került Webbékkel, mesélni kezdett Lilynek az egyik kedvenc szentjéről. Lilyt elejétől fogva lebilincselte a történet, ellenben Jane jóval szkeptikusabb volt.

– Valamikor réges-régen – fogott bele Mark testvér – élt egy pásztorfiú.

– Milyen régen? – kottyantott közbe Jane.

– 1445-ben.

Jane tüstént rávágta:

– Tehát ötszázhuszonnégy évvel ezelőtt.

Mark testvér elhallgatott, hogy maga is utánaszámoljon, majd így szólt:

– Helyes. Tehát 1445-ben élt egy pásztorfiú. Miközben a juhait őrizte, a pásztor meghallotta, hogy valahol a mezőn egy gyermek sír. Meg is kereste a kicsit, aki ott feküdt a földön teljesen egyedül. A fiú lehajolt hozzá, mire a kisgyermek eltűnt. Néhány nap múlva ugyanez történt, ám a gyermek most néma maradt, és két lebegő fény kísérte. A rá következő nyáron a pásztor újra látta a gyermeket. Az ingén egy vörös kereszt jelent meg, és egy egész gyereksereg vette körül. Őket ismerjük a tizennégy segítőszentként.

– Segítőszent… – ízlelgette a szót Lily. – Ez tetszik nekem. Szóval olyan kisszentek.

– Pontosan – mondta Mark testvér.

– És aztán mi történt? – kérdezte Jane.

– Nos, a pásztor meg a falubeliek megértették a gyógyító jelet, és a látomás helyén emeltek egy katedrálist – magyarázta a szerzetes.

A lányok további kérdezősködését egy tanárkolléga szakította félbe, aki hosszas beszélgetésbe bonyolódott Mark atyával. Amikor ezt Lily elunta, felállt, és átsétált a desszertasztalhoz. Ott kibontott egy szalvétát, a közepére helyezett négy csokidarabos kekszet, és gondosan ráhajtotta a szalvéta sarkait. Mire visszaért, Mark atya újra egyedül üldögélt. Lily elé rakta a gondosan becsomagolt sütiket, és rákacsintott. A szerzetes huncut mosollyal viszonozta.

Részben a szerzeteseknek volt köszönhető, hogy a két lány már gyerekkorában ízelítőt kaphatott a legkorszerűbb tudományokból. Egy hideg decemberi estén, amikor még mindketten általános iskolába jártak, Mrs. Webb télikabátba, egyujjas kesztyűbe és álluk alatt megkötött gyapjúsapkába bújtatta a gyerekeit. Kiléptek az ajtón, és karöltve indultak el az iskola területén át a birtok többi részétől fallal elzárt kolostorkertek felé. Thomas atya egy teleszkópot állított fel a kolostor gyepén, és a nyugati égre irányította, a Narragansett-öböl fölé. Nőket jellemzően nem engedtek a kolostorba, sem a kertekbe, ám ezen az éjszakán a szerzetesek különleges engedményt tettek. Thomas atya, aki az 1930-as évek elején volt diák a Rendházban, ide tért vissza azután, hogy évekig dolgozott Oppenheimerrel és tudóstársaival a Los Alamos-i kutatócsoport tagjaként.

A bencésekhez azután lépett be, hogy ledobták az atombombát Hirosimára és Nagaszakira. A hosszú évek alatt, amíg itt éltek, Lily és Jane csak feketében látta járni. Kefehaja volt, félkeretes szemüvege meg mintha az ötvenes évekből felejtődött volna itt.

A teleszkóp óriási volt, az egész éjszakát magába ölelte.

– Állj! – kiáltott fel Lily, szemét a nézőkén tartva. – A csillagok meg tudnak halni?

Thomas atya bólintott.

Lily hátralépett a teleszkóptól.

– Hát, ez iszonyúan elszomorító.

– Á, a csillagok valójában nem halnak meg! – vigasztalta Jane, kesztyűs kezét a nővére vállára téve. – A csillagok örök életűek!

– Olvastam valahol, hogy az égen a csillagok múltbeli életei kísértenek. Hogy amit mi látunk az éjszakai égbolton, az évmilliókkal ezelőtt létezett – magyarázta Mrs. Webb.

– Mit gondoltok, mi mozgatja a csillagokat? – kérdezte a lányokat Thomas atya.

– Isten – vágta rá Lily.

– Ennél azért jobb válasz is van – felelte az atya.

Amennyire tőle telt, elmagyarázta azt a keveset, amit a sötét anyagról akkoriban tudtak. Sok évvel ezelőtt, mondta, egy „tudós hölgy” publikált egy tanulmányt egy rangos tudományos lapban a láthatatlan, úgynevezett sötét anyagról. A csillagászok most újra vizsgálni kezdték ezt az elméletet, évtizedekkel azután, hogy először megfogalmazódott.

– Mármint a fekete lyukak elméletét? – kérdezte Mrs. Webb.

– Nem. A sötét anyagét – felelte a szerzetes.

A tízéves Jane közbekérdezett:

– Hogy lehet megmérni a sötét anyagot?

– Megmérni? – kérdezett vissza Thomas atya.

– Hát igen, megmérni. Mert ha tudjuk a méretét, akkor megtudhatjuk, hogy mit csinál a csillagokkal meg a bolygókkal – mondta Jane, és a kesztyűje ujjával megtörölte az orrát.

– Nos, nem tudjuk megmérni. Mert nem látjuk. A sötét anyag nem bocsát ki fényt.

– Ez abszolút nem biztos – vetette ellen Jane. Kuncogva tette hozzá: – Lehet, hogy az csak egy másfajta fény. Sötét fény.

Ha a másik két jelenlevő úgy is gondolta, hogy Jane-ben a költői vagy csak a gyermeki képzelet szólalt meg, Thomas atya másképpen reagált. Feljebb tolta a szemüvegét, úgy nézett le a kislányra, és közben az futott át a fején, hogy az vajon felfogja-e a szavai jelentőségét. Évtizedekbe telt, amíg az asztrofizikusok sötét fényként értelmezték a sötét anyagot és vezető szerepét a kozmológiában.

Minthogy az anyjától nem kapott semmilyen visszajelzést, Jane úgy döntött, ideje hazamenni. Sarkon fordult, és elindult a kertkapu felé. Zseblámpájának körkörös kis fénye néhány lépésig táncolt a földön, aztán elsötétült.

A feketeségből megszólalt a hangja:

– Tovább, tovább az éjszakába!

A téli hónapokban, amikor a földet hó takarta, Mrs. Webb gyakran tett félre száraz kenyeret és zöldségmaradékokat – kiszáradt répát, fonnyadt salátát – a madaraknak meg a szarvasoknak. Mr. Webb ezt nem támogatta, azt fejtegetve feleségének és lányainak, hogy a vadon élő állatok etetésével felborítjuk a természet rendjét. Mrs. Webb ilyenkor nagy komolyan bólogatott, mintha meggyőzték volna, ám azokon az estéken, amikor a férje ügyeletes volt a diákotthonban, ő meg a lányok tálcára rakták a száraz kenyeret és a zöldségeket, a testvérek pedig felváltva cipelték a tálcát a vonatsínek mellett fekvő mezőkre, majd szétszórták a saláta-, répa- és kenyérdarabokat. Holdtalan éjjeleken, amikor különösen sötét volt, a távolból néha hallották a prérifarkasok üvöltését. Szó mi szó, csuda izgalmas volt.

* * *

Egy tavaszi napon Lily egyedül álldogált a házuk hátsókertjében, és Assisi Szent Ferencre gondolt, a szelíd remetére, aki a madaraknak prédikált. Felnézett a fákra, abban a reményben, hogy ő is meglát egyet. Jane bentről, a konyhaablakon keresztül leste.

Amikor az anyja belépett a konyhába, Jane hozzá fordult:

– Szerinted mit csinál?

Mrs. Webb megállt, és az ablakon kipillantva látta, hogy Lily mintha a bokroknak gesztikulálna és beszélne.

– Talán az állatoknak prédikál!

– Vagy megbolondult! – mondta Jane.

Anya és lánya némán figyelték, ahogy Lily valami olyan testhelyzetet vesz fel, amit minden bizonnyal a miséken figyelt meg: a tenyerét felfelé fordítva előrenyújtotta mindkét karját. Aztán egyszer csak azt látták, hogy Lily a földre kuporodik, és a fejét félrebillentve egy bokor alá pislog.

– Sok olyan misztikus volt, akik beszéltek az állatokhoz – magyarázta Mrs. Webb.

– Azok is bolondok voltak? – kérdezte Jane.

Mrs. Webb a fiatalabb lányához fordult:

– És sok női látnok előzte meg a korát! Jane, nem beszélhetsz ilyen becsmérlően egy olyan dologról, amit nem értesz!

Mrs. Webb Jane vállára tette a kezét.

– Hadd mondjam másképp – tette hozzá, immár megenyhült hangon. – Dacára annak, amit az egyház atyái el akarnak hitetni velünk, van valami igazán nagyszerű abban, amikor egy nő imádkozik.

– Az addig oké, hogy emberek állatokhoz beszéljenek! – mondta Jane. – De amikor azt mondják, hogy az állatok válaszolnak is nekik… hát az már más eset! – Jane itt a mutatóujjával a homlokára bökött, és kis köröket írt le vele. Az anyja elnevette magát, átkarolta a lányát, és szeretetteljesen megszorította a vállát.

Amikor Lily tizenkét éves volt, elbűvölte Sienai Szent Katalin története, a tizenegyedik századi misztikusé, aki hétesztendős korában szökött el otthonról, és egy barlangban élt. Olyannyira a hatása alá került, hogy úgy gondolta, ideje megkeresni saját misztikus élményét, de legelőször haza kell szaladnia, hogy tiszta fehérneműt vegyen. Ha ugyanis bármi esélye van, hogy Istennel találkozzon, arra minden szempontból készen kell állnia.

Az egyetlen barlang, amit a szigeten ismert, egy régi szénbánya volt, de mivel kint nagyon hideg volt, a barlangig pedig túl sokat kellett gyalogolni, Lily úgy határozott, hogy inkább a kolostort körülvevő erdőbe megy.

Jane ezúttal is az ablakból leselkedett, és látta, ahogy a nővére a ház felé igyekszik, majd hallotta, amint nyílik és csapódik az ajtó. Azt is hallotta, hogy felszalad a lépcsőn, aztán vissza le, és ki az ajtón. Amikor Lily az erdő szélére ért, Jane kióvakodott, és halkan, biztonságos távolból követte, ügyelve, nehogy az ágak megreccsenjenek a lába alatt. Szemmel tartotta akkor is, amikor Lily egy tisztásra ért.

Fák rejtekéből, távolról nézte végig, ahogy Lily körbejárja a rétet, majd letelepedik egy kidőlt farönkre, ahol keresztet vet, és imádkozni kezd. Ezt másnap többször is megismételte, és Jane mindannyiszor megleste. Hamar rájött, hogy tulajdonképpen mit csinál a nővére. A harmadik napon, miközben Lily a leckéjét írta otthon, Jane kifutott a rétre, és egy frissen talált kék madártollat helyezett a farönkre, ahol Lily biztosan észreveszi. Ugyanaznap valamivel később Lily fel is fedezte a tollat, amit elégséges bizonyítéknak talált ahhoz, hogy jó úton halad a szentté váláshoz. Jane soha senkinek nem beszélt erről a csínyről.

* * *

Egy este, amikor Jane már ötödikes volt, egy vacsora alkalmával közölte a szüleivel, hogy Mary nővér, a Szent Filoména Iskola igazgatónője, akit ő csak „Páhológép”-nek hívott, az irodájába kéreti őket.

– Miről van szó? – kérdezte Mr. Webb, és a lánya felé fordult, miközben megtörölte a száját az asztalkendővel.

Lily már válaszolt volna, főleg, hogy a húgát védje, de az apja leintette.

– Majd ő maga elmondja. Mégpedig az igazat, kisasszony, nem úgy, mint arról a múlt heti gyónásos incidensről! – Mr. Webb a villájával gesztikulálva adott nyomatékot a szavainak.

Jane kötelezően járt gyónásra. Előző héten a bűnlistája felénél tartott, amikor a pap megjegyezte, hogy attól tart, csak kitalálja a vétkeit. Jane ekképpen magyarázta az indítékát: „Én voltam az utolsó diák a sorban, és gondoltam, biztos nagyon belefáradt már, ezért kíváncsi voltam, egyáltalán ébren van-e. Nem tehetek róla, ha W-vel kezdődik a nevem!”

A vacsoraasztal mellett Jane elmondta a szüleinek, hogy két nappal azelőtt bevitte az iskolába az apja által járatott Science folyóirat egy 1967-es számát. Az ember evolúciójáról volt benne egy cikk. Az ebéd és a szabad foglalkozás között, amikor a tanár elhagyta a termet, Jane felvilágosította a katolikus általános iskola huszonöt ötödikes tanulóját, hogy Ádám és Éva története csak egy mítosz, és hogy az ember a főemlősökből fejlődött ki. Ennek következményeképp Lenny Boninelli apja felhívta az iskolát, és nemtetszését fejezte ki, amiért a fia a családi vacsorán kijelentette, hogy a csimpánzoktól eredünk.

– Még hogy a csimpánzoktól! – kiáltott fel Mrs. Webb, és nem kis viszolygással letette a kését a tányérja mellé. – Hát nem figyelt az a gyerek? Főemlősök! A főemlősökkel volt közös ősünk.

Másnap Lily és Jane az igazgatónő irodája előtt várakozott a providence-i egyházmegye által adományozott két piros színű, kárpitozott széken, miközben a szüleik Mary nővérnél voltak raporton, aki indításképpen tájékoztatta őket arról, hogy időközben több szülő is betelefonált, hogy panaszt tegyen.

Mrs. Webb az idős hölgynek címezve szavait némi iróniával jegyezte meg:

– Ha jól értem, nem minden katolikust nevelnek egyforma szellemben.

– Kérlek, Carol! – szólt közbe Mr. Webb, joggal tartva attól, hogy az igazgatónő sértve érzi magát a felesége szavaitól.

– Én mindössze Mary nővért szeretném emlékeztetni arra, hogy a katolikusok a történelem során milyen óriási szerepet játszottak a tudományok támogatásában.

– Minden tiszteletem az öné, Mrs. Webb, de azt hiszem, nincs szükségünk történelmi leckére a katolikus egyház tudományos fejlődéssel kapcsolatos álláspontját illetően.

– Kénytelen vagyok ellentmondani, Mary nővér.

Ezzel Mrs. Webb rendíthetetlenül sorolta a híres katolikus tudósokat:

– Jean-Baptiste Lamarck katolikus volt. Az evolúcióról szóló munkája Darwin elődjévé avatja. Aztán ott van természetesen Lemaître, egy briliáns fizikus, aki megalkotta az ősrobbanás elméletét. Hangsúlyoznom kell, hogy a katolikusok maguk is tényként, és nem hipotézisként kezelik az evolúciót.

Lily és Jane számára óráknak tűnt, amíg a szüleik végre megjelentek az igazgatónő ajtajában. Mrs Webb, Mary nővérnek háttal, kisebbik lányára kacsintott.

Néhány nap múlva Lily és az édesanyja a kanapén ülve nézegetett egy régészeti kiadványt, amit a kolostor könyvtárából kölcsönöztek ki. Az egyik cikk képein a San Gennaro-i katakombák régi freskóinak imádkozó nőalakjai voltak láthatók, áhítatosan felemelt, előrenyújtott karral, nyitott tenyérrel. A beömlő délutáni fény a padlón átvetülve megvilágította anya és lánya kettősét.

– Nézd csak meg jobban Bitalia alakját! – Mrs Webb a képre mutatott. – Azok a könyvek a köntöse körül a négy evangélium. Ezt a freskót körülbelül ötszáz évvel azután festették, hogy Jézus meghalt. Szerinted mit jelenthet ez?

Lily elgondolkodva tanulmányozta a képet, majd felnézett az anyjára, és tágra nyílt szemmel felelte:

– Azt, hogy a nők papok voltak, és misét celebráltak.

Mrs. Webb bólintott.

– Legalábbis minden erre utal.

– De akkor ki mondja azt, hogy nők nem lehetnek papok? – kérdezte Lily.

Mielőtt az anyja válaszolhatott volna, Jane robbant be a szobába.

– Lenny Boninelli tutira ezt mondaná – kiáltotta.

– Vagy az apja – tette hozzá Lily. Mindkét lány felnevetett.

– Egyetértek. És pontosan ez az, lányok, amit Virginia Woolf patriarchátusnak nevezett. Az egyház vezetőinek hosszú sora nyilvánította ki, hogy a nők méltatlanok a papi hivatásra.

– Milyen hosszú az a sor? – kérdezte Lily.

– Nagyon hosszú. Nagyjából Jézus halála után száz évvel kezdődött.

– Jó, de ez nem jelenti azt, hogy mindenki hasonlóképpen gondolkodott. Úgy értem, ha folyamatosan bizonygatniuk kellett ezt az embereknek, akkor nyilván voltak nők, akik továbbra is prédikáltak – fejtegette Lily.

– Tökéletesen igazad van! – Mrs. Webb büszkén mosolygott, elégedetten önmagával, amiért ilyen kritikus gondolkodókat nevelt.

Jane is leült az anyja mellé, és a könyv fölé hajolt, hogy maga is megszemlélje a képet és a szöveget.

– Az ilyen freskóktól bizonyos katolikusok, mint például a vatikáni vezetők nagyon idegesek lesznek, mivel kétségbe vonják az egyház normáit – mondta Mrs. Webb.

Egy pillanatig hallgattak, és elmerülten szemlélték a képet. Kis idő múlva Jane szólalt meg:

– Bevihetem ezt a cikket hétfőn a suliba?

Mrs. Webb Lilyre pillantott:

– Te mit gondolsz? Vajon újra becitálják az egész családot Mary nővérhez?

Lily és Jane nagyokat kacarásztak, miközben az anyjuk átkarolta és magához húzta őket, puszit hintett a kobakjukra, és huncutul megcsiklandozta az oldalukat.

Lily gyerekkorának legkedvesebb emlékei közé tartoztak azok a napok, amikor iskola után húgával és anyjával kiültek a Narragansett-öböl partjára, miközben az apjuk vitorlásedzést tartott. Májusban és júniusban rendszeresen így teltek a délutánjaik, ám egy kiemelkedett a sok közül.

Lily és az édesanyja a parton olvasgattak, a nyughatatlan Jane viszont fűzős cipőjét lerúgva nekiindult, és térdig gázolt a vízbe. Nem messze a parttól nyolc kis vitorláscsónak körözött meglehetős gyorsasággal. A Flying Junior vitorlásokat – ahogy az apjuk nevezte, FJ-ket – az iskola egy vagyonos öregdiákja adományozta az intézménynek, úgyhogy egész erős versenycsapatot tudtak kiállítani. A mólón egy sirály vijjogott. Feltámadt a szél. Fehérhátú hullámok gyűrűztek egyre vészjóslóbban a part felé.

Mrs. Webb tengerészkék, térdig érő szoknyában, maga alá húzott lábbal ült, és egészen belemerült ölében heverő könyvébe. Lily háttal az iskolatáskájának dőlve a Babák völgyé-t olvasta, amit az anyja azzal a feltétellel engedélyezett, hogy meghallgatja kritikáját a mindenütt jelen levő férfidominanciáról, és ennek a nők életére gyakorolt hatásáról. Lily ezt készséggel meg is tette, ám amikor Mrs. Webb eszmefuttatása a leszbikus szex felé fordult, amiről az akkoriban igen népszerű regényben szó volt, Lily megálljt parancsolt neki.

– Nem szabad szűk látókörűnek lenni, kislányom! A heteroszexualitás nem kötelező. Leszbikusokról az ókor óta tudunk. Nekem is volt két egyetemista lánytársam a Pembroke-on, akik szerették egymást, és ez senkit nem zavart. Mindenki tudta, hogy Pam Jackson és Judith Simmons együtt vannak. Egy ízben Pam szobatársa véletlenül épp akkor ért haza, amikor ők…

– De anya! Állj le!

Mindeközben nem vették észre, hogy Jane kihúzott egy csónakot a vízre, és nekilátott evezni. Már a mólón túl járt, amikor egyszerre kiáltozni kezdett. Ekkor már állt, a kis ladik ide-oda billegett heves mozdulataitól.

– Mi a csudát csinál? – kérdezte Lily.

Mindketten Jane alakját kémlelték a vízen, aki szenvedélyesen kalimpált a karjaival.

– Köszönöm, ha vagytok, ti istenek/ az én csillapíthatatlan lelkemet! – süvöltötte Jane.

Az anya elnevette magát.

– Henley versét szavalja, csak kissé pontatlanul. Az a lélek nem csillapíthatatlan, hanem csorbíthatatlan. Habár ismerve a mi kis Jane-ünket, az előbbi rá jobban illik. – Ezt csak Lilynek címezte, de rögtön utána torkaszakadtából kiáltott Jane felé: – Vedd fel a mentőmellényt!

Jane bizonytalanul lehajolt, és próbálta helyére illeszteni az egyik evezőt, miközben egyik vállán átvetette a narancssárga mentőmellényt. Mrs. Webb szemmel kísérte minden mozdulatát. Lily is felállt, hogy jobban lássa, mi történik a húgával. Megjósolható volt, hogy Jane tántorgásától elsüllyed a csónak, és amikor ez bekövetkezett, a kislány elmerült. A narancssárga mellény szinte azonnal felbukkant a víz színén, de Jane-nek nyoma sem volt.

Az anya felpattant, lerúgta a cipőjét, kioldotta a szoknyáját, és berohant a vízbe, a parton hagyva a földre szórt holmikat. A szél felkapta gardénia- és jázminillatát.

Lily hátrapillantott. A szerzetesek időnként lerándultak a füves lejtő tetejére, hogy onnan nézzék a vitorlázó gyerekeket. Lily nem tudta, hogy inkább anyja hiányos öltözete miatt szégyenkezzen, vagy amiatt aggódjon, hogy Jane vízbe fullad. Mindkét lány tudott vizet taposni, ha úszni még nem is – erre megtanította őket az anyjuk.

Mrs. Webb gyakorlott mozdulatokkal úszott a csónak felé, majd az időközben felfordult vízi jármű alá bukott. Lily kezdett komolyan aggódni. Hosszú másodpercek teltek el, mielőtt a víz színén megjelent az anyja feje, koponyájához tapadó nedves hajjal. Bosszús arccal fordult vissza a part felé. Lily pár másodperc múlva megpillantotta a húgát is: kobakja a csónak hegye mögül kandikált ki, és két kézzel kapaszkodott a csónak oldalába. Újult erővel kezdte rugdosni és lökdösni a kis lélekvesztőt, míg végül partot érve kiemelkedett a vízből, csuromvizesen, akár egy ázott macska.

A sziklás partfal tetején váratlanul megjelent Thomas atya. Nem is időzíthette volna rosszabbul az érkezését, már ha meg akarta volna spórolni, hogy szégyenkeznie kelljen Mrs. Webb látványán, aki bőréhez tapadó nejlonkombinéban és fehér blúzban araszolt kifelé a vízből. Valószínűleg diszkréten el is oldalgott volna, ha Jane nem érzi szükségesnek felkiáltani hozzá, hogy megindokolja a cselekedetét.

– Gyakoroltam, mit kell csinálni, ha felfordul a csónak! Tessék megmondani anyukámnak, mennyire hasznos ez a tudás!

Szélben lobogó, fekete reverendájában Thomas atya így kiáltott vissza mély bariton hangján:

– Igazad van, Jane, de ahogy elnézem, okosabb lett volna figyelmeztetni előtte a többieket!

Mrs. Webb a lányára pillantott:

– Valóban hasznos tudni, mi a teendő, ha elsüllyed alattunk egy csónak. Biztonságot ad. Ebben teljesen igazad van, de azért legközelebb, ha gyakorlatozol, szólj előre nekem!

Anya és lányai libasorban vonultak hazafelé a réten át. Mrs. Webb a kezében fogta a cipőjét, és maga elé tartotta az elemózsiás szatyrát meg a könyveit, hogy eltakarja nedvességtől átlátszó blúzát. Jane mögötte lépdelt. Mielőtt a házhoz értek volna, Lily a húgához fordult:

– Igazi bajkeverő vagy. Amellett nem csillapíthatatlan, hanem csorbíthatatlan. Nagy különbség!

– Ezt én is tudtam.

– Oké, akkor szerinted mit jelent a csillapíthatatlan? – kérdezett rá Lily.

Minthogy a húga nem válaszolt, felelt helyette ő maga.

– Azt jelenti, éhes, mindig éhes!

Jane egy pillanatig gondolkodott, aztán odaszólt az anyjának:

– Mama, lehet egy lélek éhes?

Mrs. Webb megtorpant, és a távolba meredt. Lily kis híján nekiütközött.

– De még mennyire! – felelte. Aztán anélkül, hogy visszafordult volna, még hozzátette: – Bele is pusztulhat, azt hiszem…

Aznap este, amikor Jane és Lily egymás mellett feküdtek a franciaágyban, és édesanyjuk bejött hozzájuk az esti imára meg egy jóéjt-puszira, Lily izgatottan olvasott: a Babák völgyé-t próbálta befejezni villanyoltás előtt.

– Anya, ez a könyv annyira szomorú! Az összes női szereplő, Jennifer meg a többiek, mind nyugtatót meg altatót szednek! – mondta Lily.

– Az a szomorú, hogy az életüket férfiak kontrollálják. Tény, hogy senki sem lehet teljesen szabad – a szabad akarat végtére csak illúzió –, de minél több lehetőségünk és választásunk van, annál inkább tudunk urai lenni az életünknek. A nőmozgalom pontosan erről szól – magyarázta Mrs. Webb.

– Az mit jelent, hogy mozgalom? – kérdezte Jane.

– Hát például a polgárjogi harcok vagy a nők szavazati jogáért folytatott küzdelem. Amikor emberek egy csoportja változást követel.

Jane ezen elgondolkodott, majd kijelentette:

– Lehet, hogy inkább forradalomnak kéne hívni.

– A patriarchális rend a férfiak évezredes összeesküvése, hogy uralkodjanak a nők felett – magyarázta Mrs. Webb, miközben Jane állához húzta a takarót, és betakargatta.

Lily szerette volna tudni, hogy egyáltalán vannak-e rendes pasik.

– Van néhány rendes férfi – nyugtatta meg az anyja. – Ott van például Fred Rogers.

Mrs. Webb mindig „Fred Rogers”-nek hívta Mr. Rogerst. Amikor a lányok kisebbek voltak, és kezdődött a műsora, Mrs. Webb így hívta a tévé elé őket: „Hahó, jön Fred Rogers!”

– Mert ő arra használja az alkotói és vezetői képességeit, hogy változást hozzon a jövő generációinak életébe! Emlékeztek arra a jelenetre, amikor egy kis kacsaúsztatóban ülve maga mellé hív egy afroamerikai rendőrt, és együtt hűtik a lábukat a nagy melegben? Ezzel nem csupán azt mutatta meg a gyerekeknek, hogy kedvesnek kell lennünk másokkal, hanem a faji előítéletekkel is szembeszállt.

– Na és apu? – kérdezte Lily. – Ő rendes férfi?

Az anyja mosolygott.

– Hát persze, ezt mondanom sem kell.

A rituálé minden este ugyanaz volt. Mrs Webb meghallgatta, hogyan imádkoznak a lányai, majd az ágyuk fölé hajolva homlokon csókolta őket, és sorban felidézte, mi mindent tettek aznap, amiért elégedett volt velük, vagy büszke rájuk. „Észrevettem, milyen udvariasan tartottad az ajtót annak az öreg néninek a szupermarketben!” Vagy: „Nem is tudod, mennyire szeretem, hogy olyan viccesen tudsz mesélni!”

Másnap iskola után, miközben a délutáni tengerparti kiránduláshoz készítették az uzsonnát, Jane-nek váratlanul eszébe jutott valami az előző napi beszélgetésből. Elkomolyodott az arca.

– Tudom ám, mi az igazság a salemi boszorkányokkal. – Az anyjára pillantott: – A patriarchátus a bűnös. – Mrs. Webb kis híján elnevette magát, de aztán csak bólintott egyet rá komoly arccal.

– Eggyel több ok arra, anyu, hogy megtanuljam, hogyan kell egyedül elbánni egy felfordult csónakkal.

Mrs. Webbet elöntötte a büszkeség, pedig azt nem is tudhatta, milyen pontosan megérezte kisebbik leánya a küszöbönálló társadalmi változást. Egy héttel azután, hogy Jane felfordította a csónakját az öbölben, az ohiói Nemzeti Gárda tüzet nyitott a Kent Egyetem vietnámi háború ellen tiltakozó diákjaira, akik közül négyen meg is haltak. Ez az esemény óriási hatással lett a még csak negyedikes Jane-re. Sírva jött haza:

– Akkor most a Szent Filoménába is eljönnek a katonák, és lelőnek minket is? – Hetekkel a Kent egyetemi lövöldözések után Jane még mindig nem mert kimenni szabad foglalkozásra, inkább bent maradt Mary Agnes nővérrel, hogy segítsen neki táblát mosni és leveleket borítékolni.

Más tiltakozások is történtek abban az évben, amelyek a lányok életét formálták. Egy augusztusi estén, amikor fent az emeleten ők ketten már ágyba készültek, a kis Jane bölcsen kikövetkeztette, hogy a szüleik valami olyan dologról beszélgetnek, amiről neki és Lilynek nem szabad tudniuk. Menten be is nyitott a fürdőszobába Lilyhez, aki épp a fogát mosta.

– Anyu sztrájkolni fog! – suttogta a tízéves Jane a nővérének.

Lily, állán és szája körül habzó fogpasztával, értetlenül kérdezte:

– Miről beszélsz?

Jane az ajkára tette az ujját, hogy csendre intse Lilyt, majd bebújt a hálóingébe. Ujjatlan, galléros pamut hálóingjükben mindketten a lépcső tetejére kuporodtak, hogy jobban hallják szüleik diskurzusát.

– Nagyon jól tudtad ezt rólam már akkor is, amikor elvettél feleségül, Martin! – sziszegte Mrs. Webb.

– Ezt nem gondolhatod komolyan! – felelte a gyermekek apja.

– Én viszont rajtad vagyok meglepve! Hiszen mindig is támogattad a nők jogait!

– De Carol, elveszíthetem az állásomat!

Mrs. Webb gúnyosan felkacagott.

– Az ég szerelmére, ez egy abortuszpárti tüntetés!

– És ezzel mit akarsz mondani? – kérdezte Mrs. Webb.

– Mi lesz, ha a szerzetesek megtudják?

– Ez a tüntetés, drágám, nem csupán a nők reproduktív jogairól szól, hanem az egyenlő díjazás elvéről, és az elérhető gyermekgondozási lehetőségekről.

– Jó, de miért kiáltják ki sztrájknak?

– Ez politikai stratégia, hogy az emberek megértsék, itt a munkáról és a nemek közti egyenlőségről van szó. Gondolj csak bele, Martin, ötven év óta ez lesz az egyik legnagyobb szabású tiltakozás, amit a nők szerveznek: pincérnők, titkárnők, írónők, anyák! És remélem, hogy a szervezőknek eszébe jutott tenni róla, hogy ne csak fehérek…

De nem jutott a mondat végére, mert a férje felindultan félbeszakította:

– És hogyan fogod ezt megmagyarázni a lányoknak? Nem gondolsz Jane-re, akinek lidércálmai vannak a kenti lövöldözések után?

– Jó, akkor másképp fogalmazok: Ha nem vonulunk fel, és ez a társadalom nem változik meg, mire ő felnő, akkor éppenséggel a való világban fogja megtapasztalni a lidércálmokat! Akár Lilyt is magammal vihetném, jó tapasztalat lenne neki! – jelentette ki száraz tárgyilagossággal Mrs. Webb.

Amikor ezt meghallotta, Lily összetette a két kezét, és úgy suttogta:

– Ó, istenem, add, hogy elmehessek! Add, hogy elmehessek!

– A busz hajnali ötkor indul, kilencre New Yorkba ér! – folytatta Mrs. Webb.

– A lányok itthon maradnak! Ki fogja felkelteni őket, és reggelit csinálni nekik?

– Te, Martin! Ez a sztrájk pontosan erről szól!

És egy hét múlva Mrs. Webb ott menetelt a sorban több ezer emberrel, köztük sok-sok nővel együtt az Ötödik sugárúton, hogy aztán a Bryant parkban meghallgassák Betty Friedan szavait: „Ez nem hálószobaharc, ez politikai mozgalom!”

Aznap este otthon, Portsmouthban, a grillezett sajtos szendvicsből álló vacsora után Mr. Webb felkérte a lányait, hogy mosogassanak el. Lily nyomban felkelt az asztaltól, nekilátott leszedni az asztalt, és meleg, szappanos vizet eresztett a mosogatóba. Mr. Webb időközben visszavonult a nappaliba, és kiterítette maga előtt az esti újságját, Jane viszont egy tapodtat sem mozdult az asztaltól, hanem a matekpéldáit kezdte oldogatni.

– Jane, lennél szíves felkelni az asztal mellől, és segíteni a nővérednek?

Jane fel sem nézett, úgy vetette oda:

– Én is sztrájkolok!

PORTSMOUTH, RHODE ISLAND

1972

Amikor Mr. Webb benyitott, Lily ajkára tett ujjal intette csendre.

– Anya alszik! – mondta az apjának.

Az immár hetedikes lány visszament a konyhába, hogy befejezze a vacsorakészítést, aminek a feladatát ő vállalta magára. Tonhalas szendvicset és konzerv zöldbabot tervezett adni a húgának és apjának.

Mr. Webb egyenesen a szülői hálóhoz ment, résnyire nyitotta az ajtót, és látta, hogy a felesége mélyen, kicsit lihegve alszik, a szája tátva.

A lányok közben leültek a konyhaasztalhoz, és elkezdtek enni.

– Nem kellett volna ezt a zöldbabot megmelegíteni? – kérdezte Jane, tenyerét a tányérján levő zöldség fölé tartva.

Mr. Webb előbb Lilyre, aztán Jane-re pillantott:

– Legyél inkább hálás a nővérednek, amiért vacsorát csinált!

Jane felemelt egy zöldbabot a tányérjáról, hogy tüzetesebben megvizsgálja.

– Csak annyit szeretnék mondani, hogy anyu általában egy lábasba teszi a zöldbabot, felforrósítja, és aztán sót meg vajat tesz rá. Ez a zöldbab hideg. Egyenesen a konzervdobozból tetted a tányérra.

– Elég legyen! – vágta el a szavát az apja.

Mr. Webb először azt hitte, a felesége gyereket vár. Amióta együtt éltek, a felesége csak akkor aludt napközben, amikor várandós volt. De másnap délután, amikor hazaért az iskolából, a lányok egyedül írták a leckéjüket a konyhaasztalnál, és Mrs. Webb most is szunyókált. Mr. Webb fogta a lányait, és átvitte őket a Rendház ebédlőjébe, ahol a diákok és a szerzetesek étkeztek. Amikor visszaértek a vacsoráról, Mrs. Webb még mindig aludt. Átaludta az egész éjszakát.

Másnap reggel elhívtak egy helyi orvost, aki azonnal röntgenvizsgálatot kért. Mellrák. Ha a daganat pár évvel később fejlődik ki, az orvosok egy rutin mammográfiával ki tudták volna mutatni, de 1972-ben még messze voltunk ettől.

Thomas atya rábeszélte Mr. Webbet, hogy utazzanak el Bostonba másodvéleményért, ahol sajnos beigazolódott a helyi orvos sejtése: a mellben kialakult apró, de agresszív tumor már átterjedt a tüdőre. Mrs. Webb citotoxikus kezelést kapott, ám az csak az immunrendszerét gyengítette.

Voltak jó napjai is, de leginkább csak rosszak. Gyorsan romlott az állapota. Egyre fáradékonyabb lett, elvesztette az étvágyát, és nehezen vette a levegőt. A jó napjain mellette voltak a lányai. Időnként a kanapén ülve együtt nézegették Mrs. Webb művészeti albumait. Megígérte nekik, hogy elviszi őket a Metbe, New Yorkba, hogy eredetiben láthassák a könyvekben megcsodált híres festményeket.

– Tavasszal elmegyünk! – mondta a lányoknak, akik egy-egy listát is írtak azokról a képekről, amelyeket feltétlenül meg szerettek volna nézni.

Lilyt különösen lebilincselte Mary Cassatt festménye, a Fiatal anya varrás közben. Ez állt a listája első helyén, leginkább azért, mert az édesanyjával való meghitt közelségre emlékeztette. A képen egy három-négy esztendős forma kislány dől varrogató anyja ölébe, és onnan néz szembe a festővel. Picasso Gertrude Stein portréja mindkét lány listáján szerepelt. Jane első számú kedvence Caravaggio Szent Péter tagadása volt. Mrs. Webb fogadni mert volna, hogy kisebbik lányát megragadja majd a világos és sötét színek drámai kontrasztja.

Pár hónap múlva Mrs. Webb arra kérte a férjét, hogy hozzon neki néhány művészkelléket. Semmi különlegeset, csak néhány nagy méretű rajzlapot, szénceruzát, radírt – amiket elhozhat az iskola rajzterméből. Arra gondolt, milyen jó lenne, ha ő meg a lányok megpróbálnák lerajzolni egymást. Vágyott valami olyan tevékenységre, ami mellette tartja Jane-t és Lilyt.

A lányok komolyan vették a feladatot. Rajzpapírjukat egy-egy nagy méretű könyv borítójára ragasztották, majd az ebédlőből áthoztak két széket, és az ideális perspektívát kiválasztva anyjuk ágya mellett rakták le. Mrs. Webb még egy díszletelemmel is meglepte a lányait: felült az ágyban, egy szalmakalapot illesztett a fejére, és úgy dőlt neki az ágy támlájának. A lányok nagyon szépnek találták az anyjukat. Összességében Lily mutatkozott a legígéretesebb művésznek, Jane portréjával. Mrs. Webb Lilyről készített arcképén ámultak-bámultak a lányok, míg Jane művén édesanyjuk leginkább egy zsiráfra emlékeztetett, fején lámpaernyővel. Jane-nek nyilván nem ez volt a szándéka, de hát így sikerült, és természetesen nagyokat kacagtak rajta.

Eltelt néhány hét. Egy nap Lily a húgát és az anyját a szülői ágyban találta, mindketten egy-egy párnának támaszkodva olvastak. Októberi szombat délután volt, és Mrs. Webb arra kérte nagyobbik lányát, hogy nyissa ki a hálószoba ablakát, hadd érezze az őszi levegő illatát. Lily ezt meg is tette, majd leült az ágy szélére, és kezét anyja csupasz bokájára tette.

– Hideg a lábad! – jegyezte meg.

– És piszkos! – mosolygott Mrs. Webb, meglengetve a lábfejét.

– Van egy ötletem! – mondta Lily.

Kiment, majd egy tálcával tért vissza, rajta meleg, nedves mosdókendővel, egy törülközővel meg babaolajjal. Az ágy végéhez állt, és gyengéden törölgetni kezdte anyja bal lábát. Jane felpillantott, de mindjárt vissza is tért a könyvéhez.

Mrs. Webb elmosolyodott.

– Igazán nem kell ezt csinálnod!

– De nekem jólesik!

Miután Lily a kendővel lemosta anyja mindkét lábát, óvatosan megtörölgette, majd gyengéden bedörzsölte babaolajjal. Szerette volna elérni, hogy az anyja kicsit ellazuljon, és vigyázott, nehogy fájdalmat okozzon vagy megcsiklandozza, amivel épp ellenkező hatást ért volna el.

– Érzed a fenyőfák illatát? – kérdezte Mrs. Webb, fejét a nyitott ablak felé fordítva.

Lily beleszimatolt a levegőbe.

– Igen!!

– Hidegebb levegőben nem maradnak meg olyan jól az illatok. Összefüggés van az illatmolekulák meg a hőmérséklet között. – Mrs. Webb vett egy mély lélegzetet, aztán felsóhajtott. – Hát, majd apátok elmagyarázza!

Lily tudta, hogy az anyja, aki általában bármikor kész volt hosszas magyarázatokba bocsátkozni, és nem mulasztott el egyetlen alkalmat sem, hogy a legkülönbözőbb kérdésekben adjon eligazítást, most túl fáradt ahhoz, hogy beszéljen. Időközben Jane is becsukta a könyvét, az oldalára fordult, és odafészkelődött az anyjához, hátával kucorodva a testéhez. Mindjárt el is szunnyadt. Mrs Webb megsimogatta hosszú, kócos haját.

Mrs. Webb és Lily gondolataikba merültek. Lily igyekezett szép finoman dörzsölgetni anyja lábát, és se sok, se kevés babaolajat használni – épp annyit, hogy nyugtasson, de nem annyit, hogy anyja esetleg megcsússzon, ha felkel. A végén szárazra kell paskolnom a talpát, emlékeztette magát.

Mrs. Webb megadta magát a lánya érintésének, ám a kedves gesztust képtelen volt nem egy mélyebb, spirituálisabb és szimbolikusabb perspektívából látni. A láb megmosásának mint rituális cselekedetnek megannyi rétege van: szeretet, szolgálat, alázat, és természetesen a betegek kenetének szentsége. Amikor erre gondolt, Mrs. Webb álla és ajka megremegett.

Lehunyta a szemét, és hagyta, hogy a feje visszasüllyedjen a párnába. Lily felpillantott:

– Nincs semmi baj, anya!

* * *

Mrs. Webb harminckilencedik születésnapjának reggelén, miközben Lily anyja haját fésülte az ágyban, Jane lépett be a szobába.

– Hoztam neked valamit! – jelentette be.

– Csukjam be a szememet? – kérdezte az anyja.

– Tartsd nyugodtan nyitva! – Ezzel anyja ágya mellé állva szavalni kezdett egy verset, amit erre az alkalomra tanult meg.

– Csillagot nézz! nézz, nézz föl az egekre!

Ó, tűz-népet nézz, ül ott fenn a légen!

Várost, körkörös erődöt a fényben!

Nézz sötét erdőn gyémántmélyekre! tündérszemekre![2]

Jane azt nem is tudta, hogy a költő annak idején a saját édesanyjának küldte ezt a verset születésnapi ajándékképpen. Mindenesetre büszkén állt ott, miközben fáradt anyja meghatottan nézte. Amikor befejezte a szavalatot, Jane meghajolt.

– Hol találtad? – suttogta Mrs. Webb, és a lánya kezéért nyúlt.

– Az egyik könyvedben. Mr. Manley Hopkins írta. Fura egy név, nem?

– Valóban. De a vers gyönyörű! – mondta Mrs. Webb.

– Szerintem ez igazából egy ima!

– Tökéletesen igazad van!

Amikor Mrs. Webb tíz nappal ezután kómába esett, az apjuk megengedte a lányoknak, hogy vele aludjanak. Jane az anyja mellett feküdt, sovány karja Mrs. Webb hasán, Lily meg az ágy végében. A második éjszakán, amikor már mindkét lány aludt, Mr. Webb virrasztott mellette egy széken. Nem sokkal múlt éjfél, amikor észrevette, hogy a felesége légzése megváltozik. Halálhörgéssé vált, jelezve az elkerülhetetlent.

Mr. Webb átnyúlt a felesége teste fölött, hogy felébressze a lányait.

– Eljött az idő, drágáim! Eljött az idő… – Mindkét lány felemelte álmos fejét, és apjuk arcába néztek, amelyen lecsorogtak a könnyek, végig az állán. Az anyjuk felé fordították a tekintetüket. Három gyors lélegzet, és már nem élt.

Jane anyja mellére tette az egyik kezét, a másikkal meg mintha a lélegzetét kereste volna, ujjait az orra alá tartva. Amikor megértette, hogy meghalt, keserves sírásra fakadt. Lily tágra nyílt szemmel, bénultan állt.

Teltek-múltak a hónapok. Lily némán viselte anyja elvesztését, de Jane-t ez a veszteség egy olyan helyre juttatta, ahol a csillapíthatatlanul éhes lelkek önmagukat emésztik el. Évekig nem szabadult ki onnan.

PORTSMOUTH, RHODE ISLAND

1973

Míg Lily kötelességtudó leány volt – szorgalmas az iskolában és a házimunkában is –, Jane-nel az apjuknak rengeteg gondja volt. Mire Jane tizenkét esztendős lett, kirázta a kisujjából a kilencedikes matematikaanyagot, és Mr. Webb tanárkollégái már anekdotákat meséltek róla: hogyan állt fel a padból matekóra közben, és sétált ki a táblához, törölte le ruhaujjával a tanár hibáit, és írta fel a helyes megoldást, vagy hogy amikor az osztálytársai valamilyen feladattal küszködtek, Jane padról padra járva segített nekik.

Ez olyan gyakori eset lett, hogy az igazgatónő úgy határozott, matekóra helyett Jane inkább az iskola melletti zárdában élő idősebb apácáknak olvasson fel. Minthogy a Szent Filoména magániskola volt, ebben az igazgatónő saját hatáskörében dönthetett. Amikor Thomas atya, az egykori Manhattan-projektben dolgozó fizikus erről tudomást szerzett, felajánlotta, hogy magánórákat ad Jane-nek.

Édesanyjuk halála után a lányok és Mr. Webb szinte mindennap a bentlakásos iskola ebédlőjében étkeztek. Esténként Jane, kockás egyenruhájában, hóna alatt papírral és ceruzával fogott két tányér desszertet, és átvitte Thomas atya asztalához. A következő öt évben ő tanította trigonometriára, differenciál- és integrálszámításra, valamint fizikára.

Ha valaki ezekben az években megkérdezte, hol van Jane, tipikusan két választ kapott: „számkeresőben”, illetve „Thomas atyánál”. Ha Jane „számkeresőben” volt, az azt jelentette, hogy valahol az öbölben jár, és kagylókat gyűjt a parton, vagy a kolostor körüli erdőkben szedeget fenyőtobozokat, esetleg a kertben számlálja a nárciszok vagy kúpvirágok szirmait. Felemelt egy-egy virágot, és ezekkel a szavakkal mutatott a szirmaira: „A matematika a világunk szerves része, az a dolgunk, hogy megtaláljuk benne.”

Néha, amikor Thomas atya valami fogós példát adott fel Jane-nek, ami különösképpen izgatta, betegséget színlelt, amivel ugye nem mehet suliba, és noha ágyban kellett volna maradnia egész nap, az apja, aki két óra között hazaugrott, hogy megnézze, a füzete meg egy halom papírfecni fölött találta, lázasan körmölve a számokat és betűket. Egyenlet egyenlet hátán. Előfordult, hogy már hajnali negyed hatkor felkelt, és a kampusz területén átvágva a kápolnához ment, hogy amint Thomas atya végez a reggeli imájával, haladéktalanul új példát kérjen tőle.

Egy téli kedd estén Mr. Webb bekopogott Lily szobájába:

– Jane merre van?

– Utoljára az ebédlőben láttam Thomas atyával – felelte Lily a jegyzeteiből felpillantva.

– Csak mert még nem érkezett haza, pedig elmúlt nyolc óra.

Pár perc múlva nyílt a bejárati ajtó.

– Hol voltál? – kérdezte tizenkét éves lányát Mr. Webb.

– A matekklubban! – Jane a Rendház matematikaklubjára utalt. Az iskola nevét ekkorra már átváltoztatták Portsmouth Apátságra, de legtöbben továbbra is csak a Rendház néven emlegették, a régi diákok meg egyszerűen csak úgy hívták: „a Portsmouth”.

– Thomas atya hívott meg?

– Ő nem volt ott.

Jane ugyan örökölte anyja magabiztosságát és konokságát, de még erősen hatottak rá a kora hetvenes évek hagyományos nemi szerepmintái, ezért aztán volt benne némi félsz, amiért hívatlanul settenkedik be a fiúiskola matekklubjába.

– Eszerint egyedül mentél a klubba?

– Dehogy mentem egyedül. Négy diák volt ott.

– De Jane, te nem járhatsz a fiúk matekklubjába!

– Miért nem?

– Először is, mert nem vagy az iskola diákja.

– Ez nem logikus érv. Joey Simmons csak tízéves, és már jár a válogatott kosáredzéseire. Mikey Murphy velem egyidős, és a nagyokkal jár hokizni, akiknek az apja az edzője.

– Igen, de ők mindketten fiúk. Ez egy fiúiskola, szigorúan!

Jane csípőre tette a kezét, felvetette a fejét, és összeszűkült szemmel nézett az apjára:

– Nos, akkor talán nem kéne, hogy az legyen!

Mr. Webb azonnal arra gondolt, hogy a felesége maximálisan egyetértett volna ebben Jane-nel.

Jane továbbra is eljárt a matekklub szeánszaira. Először csak kint üldögélt a padlón a tanterem előtt, hallgatózva és be-belesve, míg végül megesett rajta a fiúk szíve, és behívták. Először meghúzódott hátul, de a tanév végén már az első sorban ült minden kedden este hétkor.

Habár Lily két évvel idősebb volt nála, csak egy évfolyammal járt felette, Jane ugyanis ugrott egy osztályt. A középiskola tanárnői tudós apjuknak tulajdonították a két lány tanulmányi sikereit, ám valójában mindketten édesanyjuk intellektusát és kíváncsiságát örökölték. Igaz, a tanerők csak annyit tudtak meg Mrs. Webbről, hogy mellrákban halt meg, amikor Lily tizenhárom, Jane pedig tizenegy éves volt.

Jane-t a matematikában rejlő lehetőségek húzták ki a búskomorságából. A matematika segítette hozzá, hogy felfedezze a világot és önmagát. A számok mentették meg – egészen addig, amíg fel nem fedezte az italban és a tablettákban rejlő lehetőségeket.

Lily úgy birkózott meg anyja halálával, hogy a szeretet egy formáját más formába lényegítette át, illetve hogy katolikus feminista lett maga is, ami idővel szintén kihívásokkal és ellentmondásokkal járt.

1  „Csapódik a tornácajtó, Mary ruhája lebben / Táncol, akár egy látomás…” (A ford.)

2  Gerald Manley Hopkins: Csillagfényes éj. (Tandori Dezső fordítása.)