Mike-nak

Előszó

Soha nem lettem volna képes egyedül megírni egy ilyen könyvet. Nem mintha nem tudnék írni. De még csak azért sem, mert, hogy divatos kifejezéssel éljek, hiányzik a motivációm. Hanem azért, mert bármennyire igyekszem is humoros lenni, ez a könyv olyan témáról szól, ami még most is ugyanolyan nyers és fájdalmas számomra, mint annak idején.

Mint ahogyan egy dalszerző „továbblép”, mielőtt érzelmes dalokat írna a nemrégiben átélt szívfájdalmáról, nekem úgy tűnik, hogy sokkal könnyebb néhány dolgot kívülről befelé nézve leírni. Egyelőre még nem tudtam továbblépni, még mindig nagyon megvisel az öcsém, Mike elvesztése. Ne érts félre, számtalanszor megpróbáltam az érzéseimet szavakba önteni, és van, amikor könnyebben megy, van, amikor nehezebben. Ha azonban nekem magamnak kellene elmesélni ezt az egész történetet, legszívesebben még mindig ordítani és üvölteni szeretnék, és ez az érzelmi hullámvasút csak megzavarná a helyesírás-ellenőrzést, és mindennél fontosabb lenne.

Mégis úgy éreztem, hogy ki kell adni magamból ezt a történetet, hogy kiűzhessem a szellemeket. Meg akartam osztani azokat az élményeket, amelyeket a Mike-kal együtt megtett utazások során szereztem, és azokat is, amiket a saját útjaim során éltem át. Ehhez azonban segítségre volt szükségem. Kellett valaki, akire feltétel nélkül rábízhatom az érzelmeimet is (ami akkor is nehezemre esik, ha minden rendben megy), valaki, aki empatikus, megértő, és aki a hangom lehet.

A csillagok szerencsés együttállásának köszönhetően megütöttem a főnyereményt. A könyv lapjai mögött álló fantom-szövegíró olyasvalaki, aki megosztotta velem ezt az utazást, sőt ő maga is az utazás részévé vált. Drew először csak a hőstetteim filmezésével megbízott szőrös operatőr volt, majd közeli barátom lett, és neki köszönhetem, hogy életre kelt a történetem.

Szeretnélek megnyugtatni, kedves olvasó, hogy ennek az előszónak a célja a vallomás. Őszinte akarok lenni. Én vagyok mindannak az értelme, érzése és igazsága mögött, amit most olvasni fogsz. Csak azt szeretném, ha tudnád, hogy maga a könyv megírása is az én utam, és egyben egy közös utazás része is Akárcsak maguk az események, a visszaemlékezés és a leírás fájdalmas folyamata ugyanolyan katartikus élmény volt számomra. Könnyek és nevetés tölti be ezt a könyvet, és ha valami hasonlót tudok inspirálni benned, akkor már megérte megírnom.

ELSŐ RÉSZ

A kezdet és a vég

Sétálj végig a pallón!

Nem fogok hazudni, rohadtul be vagyok tojva.

Egy olyan palló jobb végén állok, amely nagyjából háromméternyire nyúlik ki a szikla tetejéről. Azért mondom, hogy a „jobb végén”, mert a másik vége, a teljesen „rossz vége” hirtelen véget ér néhány száz méterrel egy olyan hely felett, amelyet normál körülmények között festői kanyonnak neveznék, és az alján egy bűbájos folyócska csörgedezik békésen. Ezt azonban most egyáltalán nem tudom értékelni. Ami engem illet, a nyilvánvaló metafora ellenére egyenesen az alattam tátongó szakadékkel nézek farkasszemet. Egy rémisztően szó szerinti, átvitt értelemben vett valódi szakadékkal.

Hevederek és csatok lógnak rajtam, a lábaim között meg egy hám feszül. Ezeket különféle kapcsok és karabinerek egészítik ki, és akad még egy-két kötél is, amelyek túl vékonynak tűnnek ahhoz, hogy elbírják a súlyomat (maga a tény, hogy egyáltalán szükségem van biztonsági kötélre, még inkább elbizonytalanít), és mindez valami óriási szárítókötélhez rögzít, ami az egyre kevésbé vonzó kanyonon át a túloldalon lévő sziklafalig húzódik.

– Mosolyogj a kamerába! – szólal meg egy pimasz kiwihang.

Milyen kamera? Hol? És mi a fenének mosolyogjak? Körbenézek, mint valami idióta, és érzem, a félelemtől kiszáradt a szám. Megpróbálom a lehető legcsábosabb vigyoromat villantani az utókornak.

– Biztos, hogy ez biztonságos? – teszem fel bárgyún a kérdést, titokban azt remélve, hogy ezek az őrült kiwik valami csoda folytán mégis úgy döntenek, hogy egyáltalán nem az, majd természetesen azt javasolják, hogy menjünk vissza Queenstownba, és igyunk meg egy jó kávét, és egy…

– Gyerekjáték lesz, haver. Ne aggódj!

– Hát persze. – A halálraítéltnek is jár az utolsó vacsora.

Ez csak egy drótkötél. Ugye, milyen egyszerű? Csakhogy ez a Fox-gleccser, a világ egyik legmagasabb sziklaugró helye, nem szokványos kötélpálya. A terv szerint végigrohanok, igen, végigrohanok ezen a nyikorgó pallón, majd a dróthoz rögzítő, elég gyengécskének tűnő kötél kegyelmére bízom magam. Aztán, szinte azonnal, az a drót egyszerűen véget ér. Vége lesz. Én meg zuhanok, és ha minden jól megy, elkap egy másik drót, mielőtt a 450 méteres semmin át a másik sziklára repülnék, 200 méterrel a folyó felett. Most úgy érzem, ez a legundorítóbb kinézetű kanyon, amit valaha is volt szerencsétlenségem megpillantani.

Álljon meg a menet! Zuhanás?

Igazság szerint már jó néhány „ugrás” van a hátam mögött, így joggal gondolnád, hogy ez gyerekjáték lesz. Én is pontosan ezt hittem. Ez egy drótkötél, mi a nehéz ebben? Hát kiderült, hogy sokkal nehezebb összeszedni a bátorságot ahhoz, hogy nekifutásból leugorj egy szikláról a semmibe, mint (még ha kissé vonakodva is) lelépni egy ugróplatformról. Az énem egyik része azon tanakodik, hogy talán könnyebb lenne, ha hasra feküdnék, és szép lassan a peremhez kúsznék, az ujjbegyeimmel kapaszkodnék a pallóba, majd az utolsó pillanatban nem túl elegánsan lehuppannék róla.

De most nem csak a futásról van szó. Hanem az esésről is. A zuhanásról. Azt várják el tőlem, hogy szabad akaratomból ugorjak le egy szikláról azzal a tudattal, hogy utána gyakorlatilag egy drótkötélre kell esnem. Ki találta ki ezt az egészet?

Nem fogok hazudni, rohadtul félek.

– Ugrás közben kiáltsd Mike nevét! – kiáltja valaki bátorítóan a hátam mögött.

Mike.

Pontosan ezért vagyok itt.

Mike miatt.

Mert Mike meghalt.

Ha már elolvastad a könyv fülszövegét, akkor tudsz néhány dolgot Mike-ról. Mike az öcsém volt. Motoneuronbetegségben halt meg, egy bakancslistát hagyva rám, amelyben felsorolta azokat a dolgokat, amiket az ő nevében kell megtennem. Fogalmam sem volt róla, hogy mik lesznek azok, egészen addig, amíg szembesültem velük. De ha most azt mondom, hogy a kanyonba ugrás nem a legnehezebb dolog volt a listáján, akkor lehet valami halvány sejtésed arról, mi járhatott a fejében.

– Csak fuss, és üvöltsd Mike nevét! – jött az újabb kiáltás.

Értem. Abban a pillanatban elcsitul a bennem remegő félelem, és ott érzem Mike-ot. Ha ő most itt lenne, biztosan megkapnám tőle a magamét. Már az idefelé vezető úton is hősködtem; játszottam a szájhőst és bohóckodtam, mindent megtettem, hogy ne kelljen szembenéznem azzal, amire készülök. Ha most Mike itt lenne és látná, hogy milyen beszari alak vagyok, ahogy itt tipródok, életem végéig ezt hallgathatnám tőle. Ha a helyemben lenne... nos, biztosan nem lenne a helyemben, nem ácsorogna itt. Ő már rég a másik oldalon lenne. Egy pillanatig sem habozott volna. Valószínűleg hátradobná magát, miközben nevetve beintene nekem. És ha sikerült volna ideérnünk, amikor beteg volt, biztosan kitalálta volna, hogyan ugorhatna le a kerekes székében ülve. Ha most itt lenne, akkor már én is megtettem volna. Bármit megtettem volna, csak ne adjak neki okot arra, hogy napokig gúnyolódjon rajtam.

A torkomban érzem a nevét. Meg fogom tenni. Most kell megtennem. Az biztos, hogy nem kiálthatom a nevét, hogy aztán behúzott farokkal eloldalogjak. Bárcsak itt lenne! Utazásom érzelmi súlya rám nehezedik, ordít bennem, hogy maradjak biztonságban, maradjak életben, maradjak ura a helyzetnek. Mike azonban nem ezt akarta. Azt akarta, hogy adjam át magam a sorsnak, és tényleg éljek. Gyávaságomat leküzdve kinyitom a számat, ajkaimmal az M hangot formálva nekilódulok.

– MIIIIIIIIIIIIIIIKE! – üvöltöm torkom szakadtából.

Nem vagyok benne biztos, hogy a „K” tényleg kijön. Túlságosan lefoglal a gondolat, hogy rongybabaként csapkodjak. Aztán hirtelen azt érzem, hogy elkap a második kötélpálya. És már siklok is a napsütésben a kanyon felett, és nevetek. Eufórikusan.

Hol a fék?

Gyerekkoromban szamaraink voltak. Mindenféle szamarunk volt, mentett állatok. Anyu és apu imádta az állatokat. Voltak még csirkéink, birkáink, disznóink és egy különösen gonosz és szeszélyes szürke gúnár, akit Füstös Joe-nak neveztünk el.

– Anyu, olyan lassú ez a szamár! Gyorsítsd fel! Menjen már gyorsabban! – nyaggattam állandóan anyát.

Végül anyám megelégelte nyafogásomat, és ostorral a jó öreg igavonó hátsójára suhintott, amelyen éppen lovagoltam. Szegény csacsi úgy kilőtt, mint valami megszállott agár, én a hátán kucorogtam, ordítottam, és úgy kapaszkodtam belé, mintha az életem múlott volna rajta.

Aztán belevájta mellső patáit a földbe, és hirtelen lefékezett. Egy szempillantás alatt teljesen megállt. Én azonban nem álltam meg. Nem túl kecsesen átrepültem a feje fölött, és úgy hevertem a földön, mint egy rongycsomó.

– Ne légy már ilyen hülye, Royd! - szólalt meg egy hang a fejemben, miután a sokk alábbhagyott. Soha ne kérj olyan dolgokat, amiket nem tudsz kezelni. Fő a nyugalom.

*

Mike öt évvel volt fiatalabb nálam, bár mire nyolc lett, ez már egyáltalán nem számított, összenőttünk. Remekül viselte a fiatalabb testvérek szokásos megpróbáltatásait, megörökölte az összes régi ruhámat. Megkapta az általános iskolai egyenruhámat és a régi, foltos farmernadrágokat, amelyeket már kinőttem. Az első biciklim lett az ő legelső biciklije is.

Anya és apa válása előtt egy kis birtokon nőttünk fel egy Halkyn nevű falucska külterületén, Észak-Wales vadregényes vidékén. Nem volt sok minden a faluban; egy kocsma, egy bolt és néhány ház. Apa, amikor éppen nem a nyomdaipari vállalkozását vezette, a helyi vidékfejlesztési bizottság oszlopos tagja volt, anyának pedig, aki Mike születéséig ápolónőként dolgozott, és ideje nagy részét a CND, az Amnesty International és hasonló, az igazságtalanság ellen küzdő szervezetek támogatásával töltötte, rengeteg barátja volt a faluban, akik mindannyian lovas dolgokkal foglalkoztak. Szüleim aktívan részt vettek a helyi közösség életében; néha adománygyűjtő esteket szerveztek az egyik melléképületünkben, vagy „a nagy fészerben”, ahogy mi neveztük. Diszkót tartottak vagy tábortűzpartikat rendeztek, amire a falubeliek is eljöttek.

Mandy, a nővérünk, másfél évvel idősebb nálam, tehát korban közelebb áll hozzám, mint Mike. Gyerekkorunkban, amikor Mike még túl kicsi volt, együtt játszottunk, és a legjobb barátainkkal egy klubot is alapítottunk, amely a disznóól fölötti padláson tartotta az összejöveteleit. De Mandy gyorsabban nőtt fel, mint én, ahogyan ez a lányokra jellemző, és amikor tinédzser lett, én még jó pár évig idegesítő kisgyerek maradtam a számára. Kalandozásaink és kincskereséseink nem tartottak olyan sokáig, mint szerettem volna.

Amikor tizenhárom éves voltam, az Adam and the Ants nevű együttes lépett fel a helyi szabadidőközpontban. Mandyhez hasonlóan én is nagy rajongójuk voltam. Egyik barátjának az apja volt a szabadidőközpont igazgatója, így őt is meghívták a koncertre, és bemehetett a színfalak mögé is.

– Hát ez elképesztő! – kiáltottam izgatottan. – Már alig várom!!

– Ja, te nem jöhetsz – mondta Mandy. – Te még túl kicsi vagy ehhez.

Teljesen magam alatt voltam. Ez nem igazság! És még csak tovább tetézte a bajt, hogy a koncert után elárulta, hogy mégiscsak elmehettem volna, mert volt egy elkülönített rész, ahol a kisebb gyerekek lóghattak. Azzal részben kiköszörülte a csorbát, hogy megszerezte nekem Mr. Ant autogramját.

Innentől kezdve már nem sok közös dolgunk volt. Ő csinálta a tinilányos dolgait, befejezte az iskolát, művészeti főiskolára ment, élte a felnőtt életét. Nehezteltem rá, mert idősebb és lázadóbb természetű volt nálam, és olyan dolgokat is megtehetett, amiket én még nem. Nem távolodtunk el egymástól, vagy ilyesmi; csak épp már nem volt gyerek többé.

Szerencsére Mike ekkorra már elég idős volt ahhoz, hogy belevághasson olyan dolgokba, amiket a fiúk szívesen csinálnak.

*

Felnőttként imádom a vidéki életet, walesi házam a végső menedékem. Valószínűleg rajtakapsz majd néhányszor, amikor valamilyen kalandos bakancslistás feladat előtt állok, hogy azt kívánom, bárcsak itthon lennék, és a kertemben teáznék. Talán különösen hangzik, de éppen ezt a visszavonult, békés környezetet szerettem volna biztosítani a fiamnak, Storynak is. Ám gyerekkoromban, különösen kamaszként, sokszor zavart, hogy olyan távol vagyok mindentől. Csapdában éreztem magam. Mindig a szüleimet kellett megkérnem, hogy vigyenek el valahová, például a barátaimhoz, ami nem történt meg olyan gyakran, mint szerettem volna.

Néhányszor az akkori legjobb barátomnál, Richardnál aludtam, aki egy közeli városban élt. Egy igazi utcában lakott, ahol igazi gyerekek játszottak este kilencig. És tévét néztünk. Micsoda luxus! Otthon nem sokat tévézhettünk. Amikor hétfő reggel bementem az iskolába, és hallgattam, ahogy a többiek a Tiswasról vagy Kenny Everettről vagy bármilyen más hétvégi tévés élményükről beszélgetnek, fogalmam sem volt, miről dumálnak. Az otthon számomra inkább az állatok etetéséről és a házimunkáról szólt.

Szó sincs róla, hogy nem értékelném a gyerekkoromat. Épp ellenkezőleg, legalábbis már így felnőtt fejjel másként látom a dolgokat. Csak azt próbálom érzékeltetni, hogy mennyire elszigeteltek voltunk. Gyerekként nem voltak barátaink a faluban, és ezen a szomorú helyzeten az a tény sem segített, hogy anya vallásos neveltetésének és a folyamatos hitgyakorlásának köszönhetően a legközelebbi katolikus iskolába jártunk, ami egy másik városban volt, teljesen más irányban, ahová a környékünkről senki sem járt. És én nagyon utáltam.

Az igazsághoz tartozik, hogy az általános iskola nagyon tisztességes hely volt. A középiskoláról már nem mondanám el ugyanezt. A legjobb barátommal együtt iratkoztunk be, de a sors kegyetlen szeszélye folytán nem egy osztályba jártunk. Én alsóbb évfolyamba kerültem, és természetesen ebben az osztályban volt az összes bajkeverő. A legkisebb ellenállás útja, ami most már jellemzően a kedvenc utam, nem az volt, hogy megpróbáljak tanulmányi eredményeimmel kitűnni, hanem az, hogy névtelen maradjak a komiszabb srácok között. Most már több mint 180 centi magas vagyok, de későn érő típus lévén én voltam a legcsenevészebb, tizenkilenc éves koromig a magasságom alig érte el a 160 centit. És figyelembe véve, hogy tizenöt évesen fejeztem be az iskolát, én voltam a legcingárabb gyerek mindvégig.

Mike iskolai pályafutása nagyon hasonló volt az enyémhez. Ugyanabba az általános iskolába járt (a tőlem örökölt iskolai egyenruhában), azután egy teljes évet töltött ugyanabban a gimnáziumban (amit meglepő módon nagyon szeretett), mielőtt a szüleim úgy gondolták, hogy javítanak az oktatása színvonalán, és egy magániskolába küldték. Ez olyan katonai jellegű iskola volt, ahol ragaszkodnak ahhoz, hogy mindenki kifényesítse a cipőjét, és úgy parádézzon, mint a kiskatonák. Csak sokkal később tudtam meg, hogy Mike nehezen dolgozta fel, hogy elszakították a másik iskolában levő barátaitól, és utálta az újat.

Mivel én voltam a kis seggdugó a suliban, könnyű volt megbújni a hátsó sorban (szóviccnek szántam), de a legtöbb iskolához hasonlóan itt is probléma volt a zaklatás. Nem volt annyira szörnyű, de ahhoz pont elég volt, hogy ellenszenvet ébresszen bennem mindenféle erőszakkal szemben. Utáltam, hogy az osztálytársaim állandóan piszkáltak. A természettudományos órák alatt csak ültem a helyemen, és vágyakozva bámultam ki az északi tömb ablakán, mindent megtettem, hogy kizárjam az órát a tudatomból, és inkább a mezőkön át a horizonton lévő dombra nézzek, ahol az otthonom volt. Azt kívántam, bárcsak ott lehetnék.

Bárcsak otthon játszanánk Mike-kal.

*

Azt hiszem, ha a helyi iskolába jártunk volna a katolikus helyett, és ha több korunkbeli gyereket ismertünk volna a faluban, és ha Mandy nem ment volna el, nem kezd el menstruálni, és nem csinálta volna a szokásos tinilányos dolgokat, Mike és én nem kerültünk volna olyan közel egymáshoz, mint amilyen közel voltunk. Még az is lehet, hogy a kisöcsémmel való lógást (vagy „rá való vigyázást”) is istencsapásként éltem volna meg. De nem így történt. Szóval hálás vagyok mindezért. Hálás vagyok, hogy úgy nőttem fel, nem sok embert ismertem, szar iskolába jártam, és Mandy előbb lett felnőtt, mint mi. Mert ezek helyett egy testvért kaptam.

Amikor Mike elég idős lett, útra keltünk. Minden alkalommal kint voltunk, játszottunk, bicikliztünk és fára másztunk. Volt egy saját kis dombunk a házunk közelében. Innen át lehetett látni a Wirral-félszigetre, Liverpoolra és a tengerpartra. És ha bárhová el akartál menni, először le kellett menni a dombon, ami komoly próbatételt jelentett a kis gyerekbicikliknek.

Nem tudom, hogy Mike tisztában volt-e a köztünk lévő korkülönbséggel, de keményen megdolgozott azért, hogy ez ne számítson semmit. Vagy kétségbeesetten próbált bizonyítani a nagy testvérének, vagy egyszerűen csak rohadtul bátor volt. Egy ideig fizikai fölényben voltam vele szemben, de (még hozzám képest is) aprócska termetét lelkesedésével ellensúlyozta. Így amikor elindultunk lefelé a dombon a kerékpárjainkkal, bátorságunk egyértelmű jeleként nem használtuk a féket. Hát persze! Emlékszel a szamárra? Én a kormányra görnyedve, kényelmes sebességre lassítva gurultam le a dombról, miközben ő úgy száguldott, mint egy rakéta, és csak akkor lassított, amikor nagy robajjal nekicsapódott a domb alján lévő marharácsnak.

Aztán ott volt a tó. Régen ólombányák vették körül, és a bányákból lefolyó víz szörnyen szennyezetté tette. Ott dobáltuk a köveket, és azon versenyeztünk, ki találja el pontosabban a kijelölt célpontot. Ebben egy ideig én voltam jobb, mivel sokkal idősebb és erősebb voltam. De minél inkább csökkent a fizikai különbség köztünk, annál élesebbé vált a verseny. Mike-nak mindig magasabbra kellett másznia a fára, mint amit én bölcs dolognak tartottam. Évekkel később egyszer úgy gondolta, hogy csak akkor mászik fel igazán egy fára, ha a feje kikukucskál a legfelső levelek közül.

És valahogy sosem esett le. Soha semmi rossz nem történt vele. Persze, volt egy-két karcolás, egy vágás itt, egy zúzódás ott, de csontja soha nem tört el. Mindenből versenyt csináltunk. Ki tud messzebbre dobni? Ki tud magasabbra mászni? Ki tudja bepácolni és megsütni a legkeményebb vadgesztenyét? Ki tudott gyorsabban hajtani a biciklivel? Ki tud legtovább egykerekezni? Lehet, hogy elég ügyesen manővereztem a Tomahawkommal (olyan, mint a Chopper, de olcsóbb), mégsem tudtam lépést tartani vele. Mert ő gyorsabban mert menni. Mert feljebb merészkedett. Volt mersze elmenni a végsőkig. Ahogy idősebbek lettünk, egyre közelebb kerültünk egymáshoz, és egyre erősebb lett köztünk a versenyszellem.

És Mike legtöbbször felülmúlt engem.

*

Gyerekkoromban asztmás voltam, és néha allergiám is volt – elsősorban a lovakra, ami nem volt túl ideális egy farmon. Mike is hasonló problémával küzdött, de az ő esetében ez nem volt annyira szembetűnő. Gyerekkorunkban egyikünknek sem voltak komoly egészségügyi problémái. Az egyetlen kivétel Mike agyhártyagyulladáshoz hasonló betegsége volt, tízéves kora körül.

A legrosszabb az volt, hogy lumbálpunkcióra, azaz gerincvelő-vizsgálatra volt szükség, hogy megállapítsák, nincs-e vírusos agyhártyagyulladása. Emlékszem, hogy a kis helyi kórház várótermében ültem... ez a leírás mindent elmond; sokkal inkább volt vidéki házikó, mint a kórház. Biztosan mindenki nagyon képzett volt és kiválóan végezte a munkáját, de akkor, amikor Mike gyötrő sikolyait hallgattam a szomszéd szobából, úgy éreztem, mintha egy részmunkaidős nővér aznap reggel sietve elolvasott volna egy könyvet arról, hogyan kell ezt a beavatkozást elvégezni, és most verejtékben úszva, pancser módon próbálja az olvasottakat végigcsinálni. Hallottam a rémületet Mike hangjában, és ez az élmény a későbbiekben még többször is visszatért és kísértett minket.

Kiderült, hogy minden rendben. Nem vírusos agyhártyagyulladás volt. Semmi olyan, amit a jó öreg antibiotikumkúra ne tudott volna megoldani. A beavatkozás eredménye azonban egy életre szóló tűfóbia volt.

És nem is volt semmi gond, egészen 2010 novemberéig. Harmincötéves koráig Mike egyetlen napot sem töltött betegágyban, de abban az évben megbetegedett. Felment a láza, és kiütések borították a testét körülbelül négy napig, influenzás tünetekkel kísérve. Nagyon lassan gyógyult fel. Ez elég különös volt, tekintve, hogy az apróbb problémákat leszámítva, makkegészséges volt.

Egy hónappal később Mike furcsa görcsöket kezdett érezni a bal vádlijában. Amikor erre panaszkodott, semmi rosszra nem gondoltam. Kinek nem görcsölt még be a vádlija? Kinyújtod a lábadat, vársz egy kicsit, aztán elmúlik. Azt mondják, hogy ez általában a testmozgással függ össze, és Mike aktív életmódja ellenére ezt a görcsöt semmi megerőltető mozgáshoz nem tudta kapcsolni. Úgy tűnt, hogy ha kinyújtja a lábfejét vagy megmozgatja a lábujjait, a bal vádlija azonnal görcsbe rándult, és nem akart szűnni a fájdalom. Ha pedig elmúlt, akkor is visszatért. Mindig ugyanott.

Ez így ment hónapokon át, és Mike-ot egyre inkább bosszantotta a dolog. De még mindig nem aggódott különösebben. Azon tűnődött, hogy talán a lázas betegsége miatt van, amin novemberben átesett, és végül elment a háziorvosához. Ha jól emlékszem, az orvos adott neki néhány izomlazítót vagy valami hasonlót, és útjára bocsátotta.

A gyógyszerek nem hatottak. A görcsök még hat hónapig tartottak. Állandóan orvoshoz járt, aki mindenféle gyógyszert írt fel neki, Aztán más tünetek is jelentkeztek, amelyek a kezét és a karját érintették. Kezdte úgy érezni, hogy a kezei egyre gyengébbek. De még mindig, bármilyen drámaian hangzik is, nem aggódott egyikünk sem túlságosan. Most én is úgy érzem, hogy a kezeim gyengébbek, mint korábban voltak. Biztos vagyok benne, hogy ízületi gyulladás van a hüvelykujjamban a túl sok Candy Crush játéktól. De ilyen az élet, nem igaz? Nem fogok sopánkodni, jaj, ne, mi történik velem, és akkoriban Mike sem ezt tette.

Akkor még nem is sejtettük, hogy négy év múlva Mike már nem lesz velünk.

Rocka főnök

Hallom, hogy szólítanak.

– Mike bátyja, Royd fog szólni néhány szót.

Ez Mary hangja, aki a temetési szertartást fogja levezényelni. A szavak visszhangosan és homályosan áradnak felém.

Mike elment. Épp most segítettem bevinni a koporsóját egy zsúfolásig megtelt krematóriumba a Lords of the Underground rapzenekar „Chief Rocka” című számának dallamaira. Micsoda dallam! A barátaink elkapták a ritmust. Láttam, hogy több fej is bólogat a ritmusra, a szomorú arcokon halvány, vonakodó mosoly jelenik meg. Mindannyian elvesztettük a mi Chief Rockánkat, a mi főemberünket.

Néhány szó. Hogyan tudnék néhány szóban elbúcsúzni Mike-tól? De aztán megint csak nem vagyok benne biztos, hogy képes vagyok erőt gyűjteni akár egyetlen szó kimondásához is.

A szószék felé indulok, a hozzá vezető néhány lépcső felé. Most van. Most kell megtörténnie. A csend fojtogató lepelként borul a gyülekezetre. Érzem, hogy minden szempár rám szegeződik, de én nem tudok senkire sem nézni. Érzem, hogy mindenki azt gondolja, hogy ez rettenetes lesz. Tarts ki, Royd, úgy tűnik, emberek százai drukkolnak nekem. Tarts ki!

Egy szék nyikorog. Valaki szipog. Tompa köhögés visszhangzik a teremben. Ennek most kell megtörténnie. Koncentrálj! Ez most számít. Tényleg számít. Csak azt akarom, hogy túllegyek rajta. Meg akarom törni ezt a csöndet.

Megtalálom az első lépcsőfokot, és felemelem a lábam. Úgy érzem, mintha a sárból kellene kilépnem. Jön a második lépcsőfok.

Ennek most kell megtörténnie.

A másik lábammal keményen belerúgok a lépcső oldalába. Bumm! És érzem, hogy zuhanok. Visz előre a lendületem előre visz, elesek. Az utolsó lépcsőfokra rogyok, és a fejem a szószék oldalának ütközik. A csattanás szinte mennydörög a teremben.

Ott fekszem, kiterülve a gyülekezet előtt, és azt érzem, hogy a csend valahogy még jobban felerősödik. Senki sem tudja, mit tegyen, vagy mit gondoljon.

Megcsináltam!

*

Emlékszem, Mike felhívta a legjobb barátját, és megkérte, hogy ugorjon át.

– Bocs, ma nem tudok, Mike – hallottam Ali hangját a telefonban. – Holnap átszaladok.

Mike rám vigyorgott, és közelebb emelte a telefont a szájához.

– Az a helyzet, hogy haldoklok, haver. Jobb lenne ma.

A humor volt az eszköze, ami elfeledtette vele mindazt a szörnyűséget, amin keresztülment.

Mike és én soha nem beszéltünk a haláláról. Azóta nem, amióta megtudtuk, hogy motoneuronbetegsége van. Ezért nem terveztünk semmit a temetésre. Mike nem rendelkezett semmiről, nem voltak szokatlan kérései, nem mondta meg, milyen zene szóljon. Mike csak az életről szólt, mindaddig, amíg képes volt rá. 2015. január 28-án délelőtt 10.20 perckor meghalt. Onnantól kezdve már csak rajtunk múlott minden. Jól ismertük őt, és tudtuk, mit szeretett volna.

A krematórium kéthetes lemaradásban volt, feltehetően a karácsonyi időszak miatt, ezért azt ajánlották, hogy február tizenkettedikén vagy tizenötödikén temessük el. Nem volt nehéz döntés. Mike születésnapja tizenharmadikán lett volna; a negyvenedik. Nem akartuk, hogy Mike-ot negyvenévesen temessék el, mivel harminckilenc évesen hunyt el, egyszerűen furcsa lett volna. Rögtön a korábbi időpont mellett döntöttünk.

A két hét gyorsan eltelt. Zsibbadtságban. Sok mindent meg kellett szervezni, de minden egyfajta érzelmi vákuumban zajlott. Rendeltünk egy elegáns, fűzfavesszőből font koporsót, kiválasztottuk a virágokat, a zenét, a helyszínt, én pedig megpróbáltam tollat ragadni, és megírni a nyilvános búcsúbeszédemet.

Mindannyian írtunk neki búcsúlevelet. Ezek vele együtt kerültek a koporsójába, azzal a falevéllel együtt, amit Bilbó fája alól szedtem az új-zélandi Hobbitonban, amikor Mike-kal elmentünk oda. Beletettem melléjük egy sárkányaranyat is. Igen, valódi sárkányaranyat! Oké, ezt most hadd magyarázzam meg. Ugyanezen az utazáson meglátogattuk azt a helyet, ahol A hobbit játszódik, és éppen akkor zajlott a forgatás. Én már voltam olyan szerencsés, hogy részt vehettem A Gyűrűk Ura-filmek forgatásán, amikor Peter Jacksonnal is megismerkedtem, de Mike számára ez az egész új és izgalmas volt. Miután Peterrel találkoztunk, összefutottunk egy közeli barátommal, Jed Brophyval, aki a törpét, Norit játszotta. Jed egyszer megkérdezte Petertől, hogy mennyire élje bele magát a „szerepébe” a forgatáson.

– Figyelj, Nori tolvaj – mondta neki Peter a maga lágy hangján –, szóval légy tolvaj! De ha lopsz valamit, azt az orrom előtt kell tenned, és én nem kaphatlak el.

Jed átnyújtott nekem egy darabot Smaug, a sárkány hatalmas aranykészletéből. Egyet a sok közül, amit sikeresen elcsent. Hát ez került Mike koporsójába.

*

Néhány nappal a temetés előtt Mike barátnője, Laura átadott nekem egy papírlapot. Laura egy éve volt együtt Mike-kal, mielőtt megbetegedett, és akkor is kitartott mellette, amikor sokan mások világgá szaladtak volna. Számomra Laura földre szállt angyal.

– Mike azt akarta, hogy ezt adjam oda neked – mondta.

Ez volt az első feladat a bakancslistán, amelyet Mike nekem készített. Tudtam a listáról, de fogalmam sem volt róla, hogy mi van benne. Még a betegsége elején kezdte el írni, és eredetileg minden olyan dolog szerepelt rajta, amit meg akart tenni, mielőtt, tudod… Azt akarta, hogy együtt térjünk vissza Új-Zélandra, ahová a legtöbb feladatot tervezte, és azt akarta, hogy megcsináljam azokat a dolgokat, amiket ő fizikailag már nem tudott vállalni.

De a motoneuronbetegség (MND) nem tétlenkedik. Gyors és folyamatos a hanyatlás, amelynek csak egyetlen lehetséges kimenetele van. Így amikor Mike számára lehetetlenné vált az utazás, úgy döntöttünk, hogy egyedül csinálom végig.

És azt akarta, hogy filmre vegyék.

–Te filmeket készítesz, Royd - mondta nekem. – Csinálj belőle egy filmet!

Így hát a lista rám maradt. Egy olyan valami, amit be kellett fejeznem. Egy dokumentumfilm, amelyet meg kellett finanszírozni, stábot összeállítani, leforgatni, megvágni és átadni. Ez Mike szívének kedves volt; nem azért, mert a halála után is tovább akart élni, nem hiúsági projekt volt, vagy valami mechanizmus, amivel posztumusz fel akart engem dobni. Az ötlet azokból a megtapasztalásokból született, amiken az MND miatt keresztülment, ami kimondhatatlanul szörnyű és magányos élmény volt. Az volt a célja, hogy megismertesse az emberekkel ezt a betegséget, hogy felhívja a figyelmet, és foglalkozzon az orvosi szakma negatív és gyakran elutasító hozzáállásával egy sötét prognózissal járó betegséggel kapcsolatban. Arról szólt, hogy megtaláljuk, hogyan lehet segíteni és támogatást adni a betegségben szenvedők és családjaik számára.

Bármit megtettem volna, amit Mike kért tőlem. Tudtam a listáról, és csak elképzelni tudtam, milyen borzalmakat tartogat számomra, de elhatároztam, hogy mindenképpen végigcsinálom. Nem hagyhattam őt cserben. És mindenekfelett arra vágytam, hogy újra halljam Mike hangját, miközben a listán szereplő feladatokat olvasom.

De nem ezen gondolkodtam Mike temetése előtt.

Felajánlották nekünk, hogy megnézhetjük a koporsóban, és azon dilemmáztam, hogy ezt tényleg akarom-e, vagy sem. Talán szükségem lenne rá. Végül is az utolsó emlékem az arca volt, amikor kikapcsoltam a lélegeztetőgépet, és lecsuktam a szemét. Ha láttam volna őt békésen feküdni, az talán felválthatta volna azt a képet, amelyet a mai napig magamban hordozok, talán valamiféle lezárást jelentett volna számomra. De úgy döntöttem, nem teszem. Mike a halála előtt nagyjából egy évig nem volt képes feküdni, nemhogy ágyban aludni. Nem éreztem helyesnek, hogy koporsóban fekve lássam őt. Nem lett volna értelme. Nem Mike lett volna. De az is lehet, hogy csak meg akartam tagadni magamtól ezt a fajta lezárást. Talán szükségem volt a fájdalomra.

Igazából két temetésünk is volt Mike miatt. Az elsőt reggel a temetkezési vállalatnál lévő pihenőkápolnában tartottuk. Az egész család ott volt. Anya, apa, Mandy és gyermekei, Jacob és Megan, Story, Mike fia, Edan, és a tágabb család többi tagja. Abban a pillanatban, amikor megláttam Mike koporsóját, összeomlottam. Elvesztettem minden kontrollt, azt sem tudtam, mit beszélek, és majdnem összeestem. És bőgtem. Megállíthatatlanul. Összetörtem. Ez történt. Kivették a kezemből. Mindenki kezéből. Nem láttam Mike-ot, mióta meghalt. Hátul álltam, és úgy éreztem, rögtön elájulok. Éreztem, ahogyan az egyéni gyászunk felerősíti a többiekét.

Gyönyörű szertartás volt. Mike fonott koporsója előkelő és elegáns volt. A virágok gyönyörűek voltak. A család fiatalabb tagjai kifejezhették gyászukat, és szabadon mozoghattak a teremben. Jacob és Edan vigasztalták egymást, miközben Megan fehér rózsákat osztogatott. Story felolvasta Bilbó utolsó dalát. Nagyon bensőséges és meghitt volt. És ami a legjobban megfogott, az nem is az volt, hogy apa sírt – soha nem láttam még sírni, de elkerülhetetlennek tűnt, hogy sírni fog –, hanem az, hogy láttam Christ, Mandy férjét, amint könnyei áradatával küszködik. Ez valahogy mélyen érintett. A terem tele volt gyásszal, veszteséggel és szívfájdalommal.

Ezután Mike házánál vártunk. Szürreális volt ott lenni, öltönyben és cipőben, és könnyeket hullatni, Mike nélkül. Jött a halottaskocsi, és mi csendben, megdöbbenve és értetlenül araszoltunk utána a második temetésre a krematóriumba. Fogalmam sem volt róla, hányan várják majd ott Mike-ot és minket. Talán tízen? Vagy százan?

Rengetegen voltak! Hatalmas tömeg gyűlt össze odakint, és ünnepélyes csendben várták Rocka főnöküket. Kiszálltunk a kocsiból, és egy ideig különös „mi és ők” pillanat volt, ami nem nagyon tetszett nekem, ezért odamentem a várakozókhoz. Ott volt egy csomó barátom és Mike barátai is, és mindannyian zavartan nézegettek rám, nem tudták, mit mondjanak, vagy mit tegyenek. Emlékszem, hogy ott volt Alit Skóciából, aki nekem is és Mike-nak is barátja volt, és akivel évek óta nem találkoztam. Abban a pillanatban, ahogy megláttam az arcát, olyannak láttam őt, mint legutoljára, mielőtt mindez megtörtént volna: együtt bulizott, ivott és élvezte az életet Mike-kal és velem. Ez már túl sok volt nekem. Kitárta a karját, átölelt, én meg zokogtam.

Ezután mindenkit behívtak. A család az utolsó pillanatig várt, és Mike koporsóját egy állványra állították. Ünnepélyesen betoltuk a krematóriumba. Apa ment elöl, utána én és Story, Edan, Laura, Chris, Jacob és Mike legjobb barátja, Ali következett.

És közben Chief Rocka bömbölt a hangszórókból…

Az első sorban ülve a zsebemben kotorásztam, hogy biztosan megvan-e a papírlap a beszédemmel. És a másik papírlap. A bakancslista első feladata.

Elolvastam a szavakat, Mike szavait.

„1. Botlás a temetési szertartáson. Kérlek, mielőtt belekezdenél a beszédedbe, csinálj hülyét magadból! Ess hasra, és tedd igazán drámaivá a dolgot! Nevettess meg mindenkit a kedvemért, és könnyítsd meg a pillanatot!” Tökéletes.

*

Feltápászkodok a padlóról. Nem sérültem meg, szerencsére. Sokkal látványosabbra sikerült ez a botlás, mint azt elterveztem. Tényleg elveszítettem az egyensúlyomat. Ez a módszeres színészkedés. Megcsináltam. Szívesen, Mike!

A teremben mintha megfagyott volna a levegő. Körülnézek. A legtöbb ember lehajtja a fejét. Rám sem bírnak nézni. Mindannyian arra gondolnak, „Royd épp most tett teljesen kibírhatatlanná egy szörnyű pillanatot”. Érzem az irántam érzett fájdalmukat. Pánikszag terjeng a levegőben, a terem tele van gyászolókkal, akik azon töprengenek, vajon előrejöjjenek és segítsenek-e nekem. Szerencsére már előre beavattam apát és Storyt.

– Jól vagy? – Mary oldalról felém siet, kinyújtott karral, hogy felsegítsen, de én már állok. Erősnek érzem a lábamat. Most értettem meg, most lett világos előttem a cél. Érzem, hogy már én irányítok.

Felemelem a kezem, és egy félénk, bocsánatkérő mosoly ül az arcomra. A többiek felé fordulok, némán megnyugtatom őket. Jól vagyok. Rendben vagyok. És tényleg jól vagyok. Szóval kiélvezem a pillanatot. Mike valahogy előadóművésszé változtatott éppen abban a pillanatban, amikor egyébként menthetetlenül elvesztem volna. Lassan benyúlok a zakóm zsebébe, és előveszem a beszédemet. Kihajtom a papírlapot, és leteszem, mielőtt újra az összezavarodott arcokra néznék. Végül előhúzom a másik papírlapot is, azt, amelyen nagy betűkkel, mindenki számára olvashatóan az áll: „ESS HASRA!”, és magasra tartom.

– Mike akarta azt, hogy ezt tegyem – mondom, miközben megkönnyebbülten sóhajtok.

Egy másodpercig néma csend, aztán leesik a tantusz. Az egész terem velem együtt nevet.

Köszönöm Mike! Ha ezt nem teszem, ha nem csinálok hülyét magamból, most képtelen lettem volna kiállni ide, és elmondani mindazt, amit mondani akarok. Tőled kaptam ezt a lehetőséget. És köszönöm, hogy mindenkit megnevettettél. Hogy egyesítettél bennünket. A síron túlról. Értem, hogy elmentél - de mi azért vagyunk itt, hogy az életedre emlékezzünk, nem a halálodra.

Mi a következő lépés?

Hamvak és tanga

Kétségkívül jobban nézek ki ruhában, mint meztelenül. Ez az, ami most inkább zavar, nem pedig az, hogy fagypont alatt van a hőmérséklet, én meg egy hófödte hegyoldalon állok. Bárcsak elmentem volna az edzőterembe, ahogy terveztem. Úgy akartam kinézni, mint Brad Pitt a Harcosok klubjában, de tutira nem jött össze.

Arra titokban számítottam, hogy a bakancslistán szereplő feladatok közül az egyikhez az is hozzátartozik majd, hogy megmutassam a testemet, de azt nem gondoltam, hogy ennek ilyen korán kell megtörténnie. Nem szívesen csinálok ilyet. Mike és én soha nem öltöztünk át ugyanabban a szobában, mindketten fenntartottuk azt a színlelt versengést, hogy természetesen saját testünk sokkal jobb, mint a másiké. Ritka alkalomnak számít, ha egyáltalán fürdőgatyára vetkőzök, és beugrok a medencébe. Persze ez csak hiúság kérdése, elismerem. Semmi több. Nem vagyok egy krumplizsák, de mivel most a barátaim filmre vesznek, nagyon szeretném, ha bárki, aki ezt végül megnézi, azt mondja: hű, micsoda férfitest – nekem is ilyen kell!

Szóval, bár teljes mértékben elszántam magam, hogy elmenjek edzőterembe, hajlamos vagyok a lustaságra. A hiúság és a lustaság pedig nem fér össze. Rengeteg időt töltöttem már eddig is azzal, hogy mindenki a helyén legyen, hogy filmre vehessük ezt az egészet, lefilmezhessük a förtelmes testemet. És a tetejébe még borzasztó hideg is van. Ez a bónusz!

Ezt most meg kell magyaráznom. Jelenleg Avoriazban vagyok, a francia Alpokban, egy lejtőn állok a snowboardomon, bakancsban és kabátban. És alatta nem sok minden van, csak egy cuki, leopárdmintás tanga. Ezen kívül, talán a kétes névtelenség jegyében, napszemüveget és egy gyönyörű, sokkolóan rózsaszín cowboykalapot viselek. Ó, és egy pár bolyhos bilincs van a csuklómra erősítve.

Biztos voltam abban, hogy itt, Avoriazban lesz majd egy teljesítendő feladatom, és azt is tudtam, hogy szörnyű lesz. Sejtettem, hogy nem arról szól majd az egész, hogy gyerünk Royd, legyen egy csodálatos napod, amit snowboardozással tölthetsz, és talán megtanulsz egy új trükköt. Naná! De hogy tangában? Most komolyan?

Ez egy jó nagy kicseszés, Mike.

Köszi, Mike!

*

A húszas éveink elején Mike és én lelkes gördeszkások voltunk. Volt egy Cleggie nevű barátunk Chesterben, aki minirámpát épített a hátsó kertjében. Így aztán ott csiszolhattuk a tudásunkat. Legalábbis Mike. Ő persze nem tudott kibújni a bőréből, mindig neki kellett a legmagasabb ollie-t megcsinálnia, és a legnagyobb rést átugrania. Én még a rámpára sem mertem felugrani. Csak gurulgattam, fordulgattam a deszkával. Nem voltam olyan bátor, mint Mike. Ha végül mégis megpróbálkoztam valamivel, annak általában a bokám fizette meg az árát. Csak azért, mert ideges voltam. Mike, aki félelmet nem ismerve zsonglőrködött a levegőben, soha nem szenvedett semmi egy-egy zúzódásnál vagy horzsolásnál komolyabb sérülést.

Amikor gyerekek voltunk, és esett a hó, rögtön kimentünk szánkózni. A házunkat mindenütt dombok vették körül. Rámpákat, ugratókat és kis akadálypályákat csináltunk. Mike volt az első, aki snowboardot vett. Bár addig még soha nem próbálta ki ezt az eszközt, mégis úgy tette fel a lábára, mintha ez a világ legtermészetesebb dolga lenne, és elindult lefelé a dombon. Engem persze egyáltalán nem érdekelt. Egyszerűen őrültségnek tűnt, hogy egy agyonmagasztalt deszkára szíjazod magad, és veszélyesen csúszol lefelé a havas lejtőn.

De évekkel később aztán eljött az én időm. Minden önbizalmamat összeszedtem, és végül beleszerettem ebbe a sportba. Egy baráti társasággal jártunk snowboardozni, és körülbelül tizenöt éven keresztül minden évben elmentünk valahová. A franciaországi Chamonix-ban kezdtük, de hamarosan átváltottunk Avoriazra. Ez egy igazán kellemes, olcsó üdülési lehetőség. A legegyszerűbb csomagot választottuk, ami tartalmazza a Manchesterből Genfbe szóló repülőjegyet, a transzfert az üdülőhelyre és a nagyon egyszerű, önellátó szállást. Minden megvan, amire szükséged lehet. Nos, minden és a hó, amelyből úgy tűnik, sosem lesz hiány.

Soha nem mentünk együtt Mike-kal. Néha elment Avoriazba a barátaival, de velem soha nem jött. Amikor úgy tűnt, hogy a vádlijában fellépő furcsa görcsök elmúltak, azt javasoltam, hogy egyesítsük erőinket, és tegyünk közösen egy nagy kirándulást.

Avoriaz káprázatos. A városba nem lehet járművel behajtani, csak lovas szánnal és a fura Skidoo motoros szánnal. A város központjában mindent megtalálsz. Tele van bárokkal, és mivel én már visszajáró vendég voltam, ismertem a legjobb helyeket. Tízen voltunk, és amint elhelyezkedtünk a szállásunkon, nekiindultunk, hogy felfedezzük a bárokat. Van valami különös ebben a helyben. Mindannyiunkból kihozza a tökéletes piást. Pár óra múlva már jócskán el voltunk ázva. Mike, aki nagylelkű volt, mint mindig, látszólag folyamatosan a bárpultnál lézengett, és hozta nekünk a következő kört. Ha próbáltuk megelőzni, annak csak az lett eredménye, hogy még több ital került elénk, és úgy tűnt, hogy végtelen mennyiségű sör és feles, Jägerbombák és az undorítóan gyógyszerízű Fernet-Branca vár arra, hogy legurítsuk a torkunkon.

Mikor már eleget ittunk, úgy döntöttünk, hogy átmegyünk egy pár házzal arrébb lévő klubba. Néhány srác a csapatból úgy döntött, hogy elegük van a bulizásból, és inkább hazamásztak. Valószínűleg bölcsen döntöttek, de mi, többiek, túlságosan jól éreztük magunkat. Tovább ittunk, táncoltunk és nevettünk. Mike történetesen a táncparketten kötött ki, és egy lány mellett kezdett el táncolni. A jelek szerint túl közel volt a lányhoz, mert a barátja ezt sértésnek vette, és befurakodott közéjük. Mike-ot, aki mostanra már eléggé berúgott, szórakoztatta ez a fajta macsó megnyilvánulás. Ekkor azonban még fogalmunk sem volt arról, hogy Mike mennyire beteg, de azt hiszem, mindannyian éreztük, hogy valami nincs rendben. Még akkor is működött egy tudatalatti csoportszellem, amely védelmezte őt. Szóval, amikor Mike barátai, Ali és Slick látták, hogy mi történik, felkeltek az asztaluktól, majd Mike és a srác közé álltak.

Mike csak vállat vont, és a bár felé vette az irányt, Slick azonban magára vonta a francia kidobófiúk figyelmét. Kirakták a bárból. Slick nem valami nagydarab fickó, és ez a két kidobó valóságos óriás volt, úgyhogy ennek nem lett volna jó vége. Hogy a lényegre térjek (mivel én is kicsit sokat ittam, néhány dolog kiesett az emlékezetemből), végül mindannyian a hóval borított utcán kötöttünk ki, így akadályozva meg, hogy Slicket agyba-főbe verjék. Illetve nem mindannyian. Mike és egy barátom, Andy, még mindig a bárban voltak. Végül rábeszéltem a kidobókat, hogy engedjenek vissza egy rövid időre a kabátjainkért és a társaságunk többi tagjáért. Mike-ot és Andy-t a bárpultnál találtam, felesek hosszú sorának társaságában.

– Volt egy kis zűr – magyaráztam. – Mennünk kell.

– De hát épp most kértük ki ezeket a feleseket – vigyorgott rám Mike.

Ő és Andy pedig egymásra néztek, és mindegyikük benyakalt vagy öt Jägerbombát. Az pedig köztudott, hogy ez sosem jó ötlet, főleg akkor nem, ha épp a fagyos hidegre készülsz kimenni.

A mély hóban visszavánszorogtunk a lakásba, és egyértelmű volt, hogy Mike tényleg nagyon elázott.

– Hányni fogok – nyögte, – nem tudok hányni – folytatta.

Végül pedig azt mondta:

– Hánynom kell!

Andy tehát felcsimpaszkodott Mike hátára, és megpróbálta a szájába tuszkolni az ujjait.

– Ettől majd hánysz! – nevetett.

És ez még csak az első éjszaka volt.

Káprázatos volt, ahogyan másnap reggel lecsúsztunk a pályán. Fenséges volt az idő. Nagyon élveztem, hogy megmutathattam Mike-nak azokat a helyeket, amelyeket ismertem, amelyekhez szép emlékek fűződtek. Ugyanez történt akkor is, amikor később együtt mentünk Új-Zélandra.

Mike és én kissé másképp álltunk a snowboardozáshoz. Számára minden a legjobb felszerelésről szólt. Mike és Slick között heves versengés alakult ki. Szóval Mike-nak volt egy szuper deszkája, amit kifejezetten erre az útra vett. Aztán ott voltam én. Én egy haveromtól kértem kölcsön a deszkáját, de ez nekem tökéletesen megfelelt. Akár egy sima deszkát is a lábamra ragaszthatnál, akkor sem érezném a különbséget. Mike mindig is a sport extrém oldalát kedvelte, én viszont inkább élvezni akarom a lefelé vezető utat. Szeretek meg-megállni, gyönyörködni a csodálatos kilátásban, esetleg arcátlan módon cigarettát sodorni, belekortyolni a butykosomban levő házi készítésű damson ginembe. Persze előfordulhat, hogy a lejtő egy kis bukkanóján, ha tudom előre, hol van, csinálok egy-egy mini (és szó szerint úgy értem, aprócska) trükköt, de ehhez tényleg nincs szükségem semmiféle flancos felszerelésre. Teljesen felesleges pénzkidobás lenne számomra.

Ez persze nem jelenti azt, hogy Mike és én ne versenyeztünk volna. Dehogynem. Mindig is. Íratlan (de jól bevált) szabály, hogy ha valaki elesik a lejtőn, akkor az az elsődleges küldetésed, hogy a lehető leggyorsabban közelítsd meg, majd hirtelen fékezz le mellette, és zúdíts a nyakába annyi havat, amennyit csak bírsz.

Ezen a sítúrán Mike elég sokszor ült seggre. Én pedig kötelességtudóan beterítettem őt egy félhegynyi hóval. Egy ideig még élveztem is, hogy most az egyszer én vagyok jobb valamiben. Ő nem is snowboardozott annyit, mint én, akkor miért ne lehetnék én a jobb? Az egyik lejtőn Mike indult el utolsóként a csoportunkból, és úgy tűnt, hogy nehezen tud talpra állni.

– Akarod, hogy feljöjjek és segítsek neked? – kiáltottam fel gúnyosan a hegyre, élvezve a pillanatot.

– Nem, nem. Jól vagyok – jött az ingerült válasz.

Már eltelt egy kis idő, Mike-nak azonban nem volt se híre se hamva.

– Biztos, hogy nem kell segítség? – kiáltottam.

– Nem, minden rendben.

Vártunk.

– Mike?

– Jövök már.

És még tovább vártunk.

– Mike, kell segítség?

– Nem!

És még vártunk egy kicsit.

– Gyere már, a fene egy meg! – kiáltottam, mire Mike nevetése gurult lefelé a jeges lejtőn felénk, és már láttuk is lefelé suhanni a deszkáján.

Lehet, hogy nem vagy járatos a snowboardozásban, de azt tudnod kell, hogy néha nem könnyű talpra állni. Ez olyan technika, amelyhez egy kis erőfeszítésre és egy kis erőre is szükség van. Először a seggedet teszed a deszkára, majd a kezeidet a hátad mögé teszed, a karjaiddal és a lábaiddal egyszerre tolod felfelé magadat, mindezt úgy, hogy közben próbálsz egyensúlyban maradni, és nem a seggeden végezni megint. Az is segít, ha nincs egy idősebb testvér a közeledben, aki odasiklik melléd, és betakar a hóval.

Mike frusztrált lett. Az egyik esése után nehezen tudott felállni. Végül úgy éreztem, hogy rá való tekintettel fel kell rúgnom a hózuhanyzás íratlan szabályait. Az első néhány alkalommal még vicces volt, de aztán elment tőle a kedvem. Inkább úgy gondoltam, segítek Mike-nak. Legalábbis felajánlottam a segítségemet. Ő, az örök független, félrelökött, és mindent maga akart csinálni. Korábban soha nem kérte a segítségemet.

– Meg tudom csinálni – mondta. És a következő alkalommal így szólt:

– Jól vagyok. Csak fel kell…

Végül kinyújtotta a kezét, és kelletlenül hagyta, hogy felsegítsem.

Mike egyre gyengült. Bár akkor még nem gondoltunk semmi rosszra. Azt hittük, hogy kicsit berozsdásodott és kijött a gyakorlatból. Feltételeztük, hogy ha egy kicsit tovább maradtunk volna, akkor elkapta volna a fonalat, és holtbiztos, mindannyiunkat lehagy. Az üdülés előrehaladtával egyre több segítséget fogadott el, de soha nem volt olyan érzése, hogy „valami baj van velem”. Inkább frusztráló volt, mint aggasztó, és esténként jól érezte magát, amikor Avoriaz városának mély hótakaróján keresztül a bárba vánszorogtunk, hogy újra és újra kiüssük magunkat.

Egyik reggel a barátaimmal korán elindultunk, és úgy terveztük, hogy ebédidőben találkozunk Mike-kal és a barátaival. Avoriazban van a világ egyik legnagyobb, síliftekkel összekötött pályarendszere. A barátaimmal már vagy tízszer jártunk ott, és még mindig fedezünk fel olyan pályákat, amelyeken korábban még sosem jártunk. Tehát annak az esélye, hogy Mike és én csak úgy összefutunk valahol, egyenlő a nullával.

A délelőtt nagy részében snowboardoztunk, és felfedeztünk egy felvonót, amit az elmúlt tíz év során egyetlen egyszer sem használtunk, és a völgy egy olyan részébe jutottunk, ahol még nem voltunk. A kalandvágytól vezérelve felkapaszkodtunk a felvonóra, és lassan emelkedni kezdtünk a felfedezésre váró hó irányába. Hosszú, lassú emelkedő volt, átmentünk egy út fölött, jobbra alattunk pedig egy hatalmas, erdővel borított meredek hegyoldal terült el. A szokásos pályánk, a jól ismert célpontunk pedig tőlünk balra húzódott.

És akkor valami megütötte a fülemet, valami, amire egyáltalán nem számítottam, amit a fák között, jobbra lentről sodort felém a szellő. Mike nevetése. Először halk volt, ezért sem akartam hinni a fülemnek. Aztán, tisztán, akár a csengő, újra felhangzott Mike harsány nevetése.

– Mike! – kiáltottam. És ő válaszolt.

Kiderült, hogy véletlenszerűen ugyanezt felvonót választották ki, és a csúcsra felérve a pályával ellentétes irányba, a fák közé merészkedtek. Bele a szűz, mély porhóba. Amikor felértünk a csúcsra, követtük a nyomukat, és egy erdei tisztáson bukkantunk rájuk. Szinte festményre kívánkozott a hatalmas, mély hóval borított érintetlen terület látványa. Soha nem fogom megtudni, hogyan sikerült Mike-nak és barátainak az első avoriazi látogatásuk alkalmával csak úgy rábukkannia erre a helyre. De annak az esélye, hogy mi megtaláljuk őket aznap, tényleg a nullával volt egyenlő. Még ha telefonon pontos útbaigazítást adtak volna, akkor sem találtam volna rájuk. A nevetése volt az, ami odavezetett. A nap kisütött, és az ég vakítóan kék volt. Egész nap együtt lógtunk, hülyéskedtünk, trükköket csináltunk, és ittuk a damson ginemet.

Ez volt az a nap, amelybe Mike betegsége alatt kapaszkodtunk. Még akkor is, amikor fizikai fájdalmai voltak, az Avoriazban eltöltött közös idő miatt volt, hogy snowboardja állandóan a falnak volt támasztva a házban, ő pedig a közelében üldögélt a kerekes székében. Ez adott neki reményt egészen a halála napjáig. Ránézett arra a deszkára, és meggyőzte magát, hogy egy nap majd újra felszáll rá, és visszamegyünk együtt ugyanoda, és egy újabb tökéletes napot fogunk eltölteni.

Erre azonban már sosem került sor.

*

Tegnap volt a „Mike-pillanatom”, az igazi ok, amiért vissza akartam jönni ide Avoriazba. Itt vagyok a barátaimmal, néhányuk itt volt akkor velem és Mike-kal. Tegnap mindannyian kimentünk a hegyekbe, arra a titkos helyre, és szétszórtuk Mike hamvait. Körbeadtuk a damson gint, és felidéztük azt a csodálatos napot, amit együtt töltöttünk. Jól gondolod, nem volt könnyű megtalálni a helyet. Minden alkalommal másképp havazik. De végül megtaláltuk. És pont olyan volt, mint amilyenre emlékeztem.

Van néhány kis miniatűr urnám, amelyben Mike hamvai vannak. Ezeket külön Amerikából rendeltem, és a temetkezési vállalkozó tett beléjük Mike hamvaiból. Van néhány hely, ami sokat jelentett Mike-nak, és szeretném, ha biztosan visszatérhetne oda. Hát így van most újra itt velem, Avoriazban. Velünk. Itt van, de még sincs itt.

Oké, oké. Tudom, hogy már csak arra vártok, mikor vetem már le a kabátomat, hogy megmutathassam ezt a csodálatos leopárdmintás tangát és az undorító testemet. Már így is furcsa pillantásokat kapok, kuncognak rajtam a rózsaszín cowboykalap miatt, így a gondolat, hogy szinte meztelenre vetkőzzek, nem tűnik kifejezetten vonzónak számomra. Azt gondolnád, hogy talán kölcsönvettem Mike mindentudó deszkáját; azt, amit mindig maga mellett tartott, az inspirációját, azt, amelyik milliárdszor jobb, mint az én ócska, régi izém. Egyszer elmentem Avoriazba, amikor ő beteg volt, és gondoltam, talán értékelné, ha kipróbálnám.

– Mi lenne, ha elvinném a snowboardodat? – vetettem fel.

– Verd ki a fejedből! – jött a válasz, amire számítottam. – Csak tönkretennéd.

Mintha nem bízott volna bennem. Mintha túl jó lenne nekem. Mintha csak ő tudna kezelni egy ilyen hihetetlen mérnöki precizitással készített deszkát.

– Maradj csak az ócska fadeszkádnál, Royd! – Akár ezt is mondhatta volna.

Egyre csak halogatom a dolgot. Hideg van, és egy csomó ember van körülöttem. Emberek, akiknek van szemük. Emberek, akik majdnem meztelenül látnak. De meg kell tennem. Mike miatt. Csak erre kell gondolnom: Mike-ért bármit megteszek. Nem tehetem meg, hogy nem teszem meg.

Felállok, és kibújok a kabátomból. A lejtő nagyon jeges. Ha elesek, az nagyon fog fájni. Mivel nem sok értelme van a tötyörgésnek, elindulok, bár lassan. Azt ugye senki sem mondta, hogy ezt gyorsan kell csinálnom? Jó, mert én nem tudok gyorsan menni. Csak el ne essek! El ne essek! Mindenki engem néz. Nehogy elessek! Bárcsak elmentem volna az edzőterembe! Ne ess el! NE ESS EL!

Aztán a kezdeti idegesség után hirtelen minden a helyére kerül. Nem számít, hogy nevetségesen nézek ki ebben a tangában, hogy a fenekem, mindenki szeme láttára, kilóg a hűvös alpesi levegőbe. Nem számít, hogy nem vagyok Brad Pitt. Érzem, ahogy a vigyor kiül az arcomra. Ez nem is olyan rossz! Keresem a kamerákat. Ott van egy. Elindulok felé, és áthelyezem a súlyomat, enyhe ívben megfordítom a deszkát a hóban.

– Popófotó! – kiáltom vidáman, miközben hátat fordítok a kamerának. Előrehajolok, hogy megállítsam a deszkát, és egy finom kis közelképet mutassak.

Felegyenesedek. Hű, remekül érzem magam! Felszabadultnak érzem magam. Tudod mit, nem is érdekel, hogy gyakorlatilag meztelen vagyok, és fél Avoriaznak mutogatom itt magam. Megcsináltam! Mike temetésén megbotlani egy dolog volt, de az már régen volt. Az egy teljesen más élmény volt, amit egy olyan napon kellett megtennem, amit nem éreztem valóságosnak. De ez most… ez most más. Feltehetően ilyen érzést válthat ki a lista hátralevő része is.

És megtettem. Nem akartam megtenni. Tényleg nem akartam. De nem volt olyan rossz. Meg tudom csinálni ezt a listát. Mi a következő? Meg tudom csinálni. Semmi gond.

Igen, mondogasd csak magadnak, Royd!

Pandora szelencéje

Mike-ot az Avoriazban szerzett tapasztalatai döbbentették rá arra, hogy valami nincs rendben. Akkoriban nem sokat foglalkoztunk ezzel, de Mike egyre csalódottabbnak érezte magát amiatt, hogy nehezen tudott felállni a deszkájára, és ez végül tényleg aggasztani kezdte.

Hazatérve Mike még nagyobb lendülettel fogott hozzá, hogy a végére járjon, mi okozza a lábában és karjában egyre súlyosbodó gyengeséget. Felkereste a kezelőorvosát, aki hamarosan az orvosok egész sorához küldte el mindenféle kivizsgálásra. Úgy tűnt, senki sem tud diagnózist felállítani, de még csak ötletük sem volt, mi állhat a tünetek hátterében. Azt vette észre, hogy orvostól orvosig küldözgetik. Orvosokat, neurológusokat, fizioterapeutákat, felsorolni sem tudom, ki mindenkit keresett fel. Megpróbált magánorvoshoz is fordulni, abban a reményben, hátha valaki legalább elmagyarázza neki a rengeteg vizsgálat eredményét.

A motoneuronbetegséggel kapcsolatos sok-sok szar dolog egyike az, hogy nincs rá egyetlen célirányos teszt. Az MND diagnózisát csak úgy kaphatjuk meg, ha kizárunk minden más lehetséges betegséget és panaszt, ami erre a betegségre utalhat. Ez az oka a tengernyi vizsgálatnak. Tehát nem csak, hogy még mindig messze voltunk attól, hogy ezt a bizonyos címkét ráaggassuk Mike állapotára, de még csak nem is foglalkoztunk vele, mint lehetőséggel. Gondolom, másokhoz hasonlóan, én is csak Stephen Hawking révén hallottam az MND-ről. Meg sem fordult soha a fejünkben, hogy Mike-nak is ilyen betegsége lehet.

Itt ez a rengeteg szakember, és úgy tűnt, mintha egyikük sem beszélne a másikkal. Mike-ot nagyon elkeserítette, hogy nem kapott egyértelmű válaszokat, az, hogy újra meg újra el kellett magyaráznia a tüneteit új embereknek, akik látszólag nem kapták meg a feljegyzéseit, vagy egyszerűen el sem olvasták azokat. Legalábbis ez érződött. Újra és újra visszatért a kezelőorvosához, lehangoltan, és megkérdezte, kihez fordulhatna még, mit próbálhatna még ki. A rendszer nagyon lassúnak tűnt. És közben hol ilyen, hol olyan tablettát kapott, különböző gyógyszereket írtak fel neki, amelyekről azt mondták, hogy talán használnak, de soha nem használtak.

Mike végül „Google doktorhoz” fordult, megkereste az összes szabadon hozzáférhető és veszélyesen kétes értékű öndiagnosztikai orvosi szakvéleményt, és laikusként megállapította, hogy Lyme-kórja van. Vagy ez az egész valami fura szövődménye az egy évvel ezelőtti láznak. Aztán a következő héten…

– Azt hiszem, hogy SM – közölte velem a telefonban. Akkoriban Londonban dolgoztam.

– Ez nem SM, Mike – mondtam neki.

– Szerintem pedig lehet. Ugyanazok a tünetek.

– Márpedig ez nem SM – ismételtem meg. Hallottam a félelmet Mike hangjában.

Egy kedves barátunk, egy Keith nevű fotós néhány évvel korábban hunyt el SM-ben. Saját szemünkkel láttuk, miken ment keresztül, ezért tudtam, hogy Mike fél. Elmagyaráztam neki, hogy még ha szklerózis multiplex lenne is, ami nem volt – biztos voltam benne, hogy Mike tünetei nem ugyanazok, mint Keith tünetei voltak –, akkor is meg fogunk birkózni vele. Az emberek képesek megbirkózni vele. Rengeteg kezelési módja van. Vannak gyógyszerek. Ez a betegség nem mindig halálos. Mondtam Mike-nak, hogy minden rendben lesz. Még ha szklerózis multiplex lenne is, ami nem az, akkor szedhetné az összes létező gyógyszert. Vacak lenne, de túlélné.

– Minden rendben lesz – mondtam neki.

Ezt mondtam, de azt hiszem, legbelül én is aggódtam. Minden bizonnyal egyre jobban kezdtem védeni őt, még ha csak tudatalatti szinten is. Nem sokkal azelőtt meglátogatott Londonban, és elmentünk inni egyet pár barátommal. Korábban ilyenkor Mike mindig a bárpultnál szokott álldogálni, és egymás után hajtotta fel a feleseket (à la Avoriaz), és úgy berúgott, mint az albán szamár. Most azonban csendben üldögélt az egyik sarokban, és szinte hozzá sem nyúlt az italához. A lábait furának és gyengének érezte.

– Hazaviszem Mike-ot – mondtam a többieknek. És, hála az égnek, összepakoltak és hazajöttek velünk. Azt hiszem, ez volt az első alkalom, amikor úgy éreztem, hogy megfelelően megvédtem őt. Avoriazban már segítettem neki talpra állni, de ez most más volt. Valami nem volt rendben.

– Túljutunk majd ezen is – ígértem neki.

Igen, mi. Ott leszek, hogy segítsek. Legyen átkozott az SM!

*

Természetesen nem SM volt.

A háziorvos felolvasott Mike-nak egy levelet, amit az egyik neurológustól kapott. Ennyi. Csak úgy felolvasta. Nem hiszem, hogy előtte olvasta volna már.

– Hűha! – mondta megdöbbenéssel a hangjában. – Itt az áll, hogy motoneuronbetegséggel diagnosztizálták.

Köszönöm. Azt gondolná az ember, hogy ilyen esetben a neurológus személyesen közli a diagnózist, vagy legalábbis közvetlenül Mike-nak küldi a levelet a háziorvos helyett. Vagy azt várnád, hogy egy szakorvos, aki teljesen felkészült, kíméletesen közli a hírt, és ott van, hogy válaszoljon a betegben elkerülhetetlenül felmerülő kérdések özönére. De nem így történt. Mike csak egy szerencsétlen és kíméletlen értesítést kapott, mintha csak úgy véletlenül odavetette volna valaki, hogy holnap eső várható.

Mike felhívott, hogy megossza velem a hírt

– Még nem erősítették meg, de... ennyit mondott az orvos, és én is csak ennyit tudok mondani most neked. Keress rá… vagy inkább mégse!

Motoros micsoda?

„Ne nyisd ki Pandora szelencéjét, mert nem tudod, mi vár rád!”

Azonnal felmentem a Google-ra, és olvasni kezdtem.

Borzalmas volt. Kétségbeejtő.

Sokkot kaptam. Ahhoz képest, hogy azt hittük, az SM-nél nem történhet rosszabb dolog, most tényleg itt tartunk? A motoneuronbetegségnél.

Mike-nak rohadtul annyi – a szörnyű valóság mellbevágott. Lezsibbadtam. Két-három év. Ennyi. Ennyi adatott még neki. Még két-három év Mike-kal. Én nem akarom ezt a szart, gondoltam. Nem akarom ezt a szart az életemben, de mégis itt van, már része az életemnek. És meg fogja változtatni – már meg is változtatta – az egész életemet!

Egy szempillantás alatt omlott össze minden ezzel a diagnózissal. Valóságos volt, és egyáltalán nem voltam felkészülve arra, ami ezután következett. Rémült voltam és tehetetlen, az összeomlás határán álltam, könnyeimmel küszködtem, dühös voltam, és elveszettebb már nem is lehettem volna.