Vajna Ádám

Ami valójában
Fancsikán történt

Legenda
– részlet –

KALLIGRAM

© Vajna Ádám, 2026
ISBN 978 963 468 619 4

„Ha valaki vétkezett, benne van
a baj. De talán nem is vétkezett.”

Marcus Aurelius

1

Dósarákosa felől jött, de azt mondta, nem dósarákosai. Kérdés, rákészülés nélkül lefejezte a Nográdit, felhajtotta a Toportyán patkánypálinkáját, és kijelentette, hogy akkor ő megjött ide hóhérnak. Hiába bizonygatták neki, hogy itt nincs annyi feladat, amihez állandó hóhér kellene, ez a nyomorult Nográdi is csak azért került Fancsikára, mert a Hódosi haduram idebaszta nekik Besszarábia felé vonultában, ez a nem dósarákosai mégis addig erősködött, amíg végül azt nem mondták neki, hogy jó, a régi hóhér háza végül is harminc éve üresen áll, ha annyira akarja, költözzön be oda. De fizetés darabbérben, kínvallatásért 50 dénár, akasztásért 1 forint, fejezésért 2 forint, ha valami falubelit meggyógyít, azt majd vele beszélje meg, egyébként meg a vár környékén eszébe ne jusson kóvályogni, különben következőnek őt magát végeztetik ki magamagával.

2

A várkapu hatalmas sasos címere alól kilépve még hallotta, ahogy a katonák utánaköpnek, a faluba leérve eladott két csomó hajat és a kivégzett jobb kisujját, aztán kettesben maradt a Nagykovács félhülye fiával, aki képtelen volt befogni a pofáját. Úgy beszélt, mintha éppen egy nagyon bonyolult kérdést akarna feltenni, amit muszáj előkészítenie a négy miatyánk-hosszúságú monológgal, különben a válaszadónak nem lenne tiszta, mire is adjon választ, aztán általában a negyedik miatyánk végén, valahol a „meg a gonosztól” közben (az új hóhér később többször is megszámolta) egy gyors váltással teljesen másról kezdett el beszélni. Csak amikor már úgy tűnt, nagyon hosszú ideje sétálnak, kérdezte meg a fiút, hogy messze van‑e még a régi hóhér háza, mert most már szeretne lepakolni és megebédelni, mire a fiú megállt, és azt mondta, hogy ő nem tudja, merre van a régi hóhér háza, mert még csak tizenöt éves, hóhér meg ugye régebb óta nincsen, viszont ő is megéhezett, úgyhogy tényleg megvacsorázhatnának.

3

Az új hóhér sebgrádi volt. Ezt rajta kívül senki sem tudta, mert amikor megérkezett, csak annyi kérdeztek, hogy dósarákosai‑e, mert látták, hogy a dósarákosai úton jött, és amikor azt mondta, hogy nem dósarákosai, akkor mondták, hogy na, akkor minden rendben, de azt már nem kérdezték, hogy hová valósi. Egyébként az emberek itt is pontosan ugyanúgy viselkedtek, mint a hóhér bejárta korábbi vidékeken, egyedül az tűnt fel neki, hogy a fancsikaiak valamiért nem hajlandóak tisztán ejteni a mondatok végét, mintha a közepén mindig rájönnének, hogy hülyeséget beszélnek, és ezért inkább gyorsan elharapnák. De ettől egyáltalán nem lettek kevésbé rokonszenvesek az új hóhér számára, sőt.

4

A régi hóhér házát végül teljesen véletlenül találták meg, miután megvacsorázták az új hóhér maradék kérges sajtját és kenyerét. Éppen fölkerekedtek, hogy visszamenjenek a faluba, amikor egy-két miatyánkkal később az új hóhér a szeme sarkából kiszúrta, hogy mintha lenne valami az erdő közepén, valami alig látható faépítmény. A legárulkodóbb jelnek az bizonyult végül, hogy ez volt az egyetlen ház a környéken, ahonnan nem látszott a vár.

5

A házon viszont valóban látszott, hogy harminc éve nem lakott benne senki, a repkény nem kívülről befelé, hanem belülről kifelé futotta be, az árnyékszéket pedig valami nagyobb állat néhány éve kidönthette, bár még így, félig összetörve is ott virított az ajtaján a szívecske alakú lyuk. Az új hóhér kizavart egy egércsapatot a régi hóhér házából, leterítette a köpenyét az egykor bizonyára döngöltnek nevezhető padlóra, és kijelentette, hogy ő most aludni fog, a Nagykovács félhülye fia, hogy is hívnak, Peti, meg ha gondolja, addig újra összerakhatja az árnyékszéket. Vagy felőle a saját anyját is megbaszhatja, ha ahhoz történetesen több kedve van, gondolta már csukott szemmel mellé a hóhér, de bizonyára csak mert nagyon elfáradt.

6

A Peti meg, miután az új hóhér nagyjából fél miatyánk alatt horkolós álomba merült, elindult haza az apja szerszámaiért, eltévedt az út és a folyó között húzódó erdősávban, rátalált a folyóra, a partról megpillantotta a várat, és mivel nem akarta szem elől téveszteni, átgázolt a folyón, a túlparton rátalált az útra, hazament, elhozta az apja szerszámait és néhány szöget, nagy nehezen visszatalált a most már új hóhér házához, megjavította az árnyékszéket, beleszart, visszavitte az apja szerszámait és a maradék szögeket, aztán megebédelt otthon még egyszer, mert jó étvágyú fiú volt a Peti, mondta is neki mindig az anyja, hogy Peti, aki a szart is megeszi, és ezen valamennyiszer együtt nevetett az egész nagy család.

7

A vár körül lassan minden visszatért a normális kerékvágásba, az asszonyok főztek, a férfiak a bálnádi csatában részt vevő seregek jobb és bal szárnyainak eltérő stratégiai felfogásairól diskuráltak, egyedül a gyerekek bámultak még mindig maguk elé üres tekintettel, amikor megérkezett a prókonyi hóhér a fiával, hogy na, mire mondták neki, hogy nincs már kit kivégezni, elintézte az új fancsikai hóhér. A prókonyi hóhér felnevetett, hogy jó vicc, basszátok meg, na, mire mondták neki megint, hogy ők nem viccelnek, tényleg intézkedett már az új fancsikai hóhér, ha akarja, megnézheti a fejet, ott van a temető melletti gödörben. Erre a prókonyi hóhér csóválni kezdte a fejét, hogy hát, basszátok meg, direkt elhoztam a fiamat, hogy végre gyakoroljon egyet élőben is, mert olyan ügyes már a szalmabábuval, nem igaz, Jani, olyan ügyes vagy már, mire mondták neki, hogy hát az bizony kár volt, mert, és itt kihúzták magukat, Fancsikának most már állandó hóhérja van. Majd szólnak, ha esetleg nem válik be, de addig nem tartanak igényt a prókonyi hóhérnak meg a Jani fiának szolgálataira, sok szerencsét kívánnak viszont a Janinak, mert tényleg jó gyereknek tűnik, biztos ügyes hóhér válik belőle.

8

Alig ment el a prókonyi hóhér meg a Jani fia, amikor a település szélén feltűnt jellegzetes hóhérkardjával az oldalán a kótányi hóhér is. Már épp elkezdték mondani neki, hogy fatto, finito, basta, mely szavakat az olasz építőmesterektől tanulták, akik a vár bástyáinak újjáépítésén dolgoztak nem is olyan régen, és nem bírták a Toportyán patkánypálinkáját, de a kótányi hóhér megnyugtatta őket, hogy nem dolgozni jött, a füves Magdit keresi, mert irgalmatlanul fáj neki a hugyozás. Bólogatni kezdtek erre a fancsikaiak, hogy igen, tényleg a füves Magdi a legjobb gyógyító a vármegyében, a Fingós Kolost is ő gyógyította ki a segghurutból, azóta se tudják, minek hívják, és elmagyarázták a kótányi hóhérnak, hogy merre találja a füves Magdit, de hogy vigyázzon vele, mert nagyon hirtelen haragú, és aki Magdának szólítja, azt megüti.

9

A füves Magdi is az új hóhér házát körülvevő erdőben lakott, csak az út másik oldalán. Nem volt egyébként nehéz megtalálni a kunyhóját, mert fákra kötözött színes rongyok vezették a kuncsaftokat a füves Magdihoz, akit természetesen mindenki boszorkánynak gondolt a faluban, csak hát ezt nem merték kimondani, mert akkor megátkozza őket, annyit meg senkinek nem ért a dolog. Persze főleg azóta nem ért annyit, hogy a füves Magdi messzi földön híressé vált gyógyító képességeiről, és így az őt felkeresők révén némi bevételt is termelt a falunak, emiatt pedig egy esetleges feljelentés azt is magával vonta volna, hogy a fogadó vendégszáma megcsappan, márpedig a fogadó a falu leggazdagabb intézménye volt, és hát, ha a füves Magdit nem volt jó ötlet magukra haragítani, akkor a kocsmáros Bandi feleségét még kevésbé volt jó ötlet. A kocsmáros Bandi feleségének ugyanis ténylegesen voltak verőlegényei, és a verőlegények ténylegesen nyomorítottak már meg fizetni nem hajlandó vendégeket, a megnyomorítás pedig határozottan valódibb veszélynek tűnt, mint hogy a füves Magdi esetleg disznófarkat varázsol az ember fenekére. Arról nem is beszélve, hogy egy ilyen esetleges disznófarkat nem mindenki élt volna meg kifejezetten rossz dologként, de erről majd később.

10

A kótányi hóhér, hogy a tisztásra kiérve megpillantotta a füves Magdi házát, hangosan elkiáltotta magát, hogy adjon Isten, azzal közelebb lépdelt, és letolta a nadrágját, hogy a füves Magdi is szemügyre vehesse a húgycsőnyílását vidámpirosra színező foltot. A füvesasszony rögtön, ahogy kilépett a kunyhójából, végigmérte a beteget, és felismerte a problémát, úgyhogy meg is kérdezte a kótányi hóhért, hogy na, mégis kivel feküdt össze az elmúlt uszkve egy hónapban a feleségén kívül, mire a kótányi hóhér megesküdött a gyerekei életére, hogy csakis a feleségével. Így aztán a füves Magdi megkérdezte tőle, hogy és a kedves felesége kivel feküdt össze az elmúlt uszkve egy hónapban rajta kívül, hiszen ez esetben egyértelmű, hogy felszarvaztak, te szerencsétlen, de ezt a kótányi hóhér kikérte magának, és végül kidüllesztett mellel bevallotta, hogy a kótányi földesúr nagyobbik lánya rákapott titokban a hóhérhúsra. Ha érti a Magdi, mire gondolok. A füves Magdi értette, de azért biztos, ami biztos, pofon vágta, hogy ő nem Magdi, hanem füves Magdi, majd fejét csóválva kijelentette, hogy már megint arra a következtetésre kell jusson, hogy az összes nemeskisasszony egy teliberakott betyárribizli. Azzal visszament a kunyhóba, hogy egy kis agyagedénnyel a kezében lépjen ki onnan, és a kótányi hóhér kezébe nyomja, mondván, 70 dénár lesz, és ha nem múlnak a tünetei aratásig, akkor jöjjön vissza.

11

A kótányi hóhér a nagy megkönnyebbülésre és gyógyulása biztos tudatában gondolta, megiszik egy kis valamit a Fogadó a Szaracén Fejéhez nevű, messze földön hírhedt helyen, de a kocsmáros Bandi felesége már a kocsmaudvaron kiszúrta a kardjáról, hogy ez egy büdös hóhér, és a verőlegények finoman intettek neki, hogy nem lesz jó ötlet közelebb jönnie, így hát a kótányi hóhér Kótány felé vette az irányt, a Szaracénban pedig indulhatott az este. A kocsmáros Bandi felesége megkeverte a hallevest, Ilka lánya kiment a fűszerkertbe tárkonyért, Dombi fia elszaladt még egy zsák lisztért a molnárhoz, a verőlegények pedig továbbra is szigorúan néztek az udvaron. Közben szállingózni kezdtek a törzsvendégek, például a Sándor, Fancsika, ha nem egyenesen a vármegye első számú kalmárja, akit a környéken az ország utolsó szaracénjának tartottak, és akinek, hogy húsz évvel ezelőtt Fancsikára került, a kocsmáros Bandi élethosszig tartó ingyen fogyasztást ígért, ha a Sándor halála után kitűzheti a Fogadó a Szaracén Fejéhez pultja fölé a szaracén fejét. A világlátott kocsmáros Bandi tudta ugyanis, hogy az izmaeliták nem isznak alkoholt, csak azt nem tudta, hogy Sándor keresztény család sarjaként úgy ivott, mint egy rendes keresztény, arról meg egyszerűen nem tehetett, hogy az anyja böszörmény vérvonala annyi generáció után éppen rajta jött ki ilyen látványosan, az meg, hogy az anyja tehetett‑e erről, sosem derült ki. De megérkezett lassan a görbe Varga, a Nagykovács, a Kiskovács, a Bognár, az Ötvös, a Szabó kettő meg a Pap is, és természetesen a sarokasztalnál már rég ott üldögélt Orbán, a vándorénekes, de hát ő nagyjából hat éve nem is hagyta el a fogadót.

12

A következő holdtöltéig nem történt semmi figyelemre méltó.

13

Aztán disznófarka nőtt a bírónak. Ez nem ért senkit különösebb meglepetésként, az elmúlt hónapokban ugyanis egyre gyakrabban kaptak szárnyra hírek a környéken történt testi torzulásokról. Elsőként arról lehetett hallani, hogy a dósarákosai bognárnak herék nőttek az állára, és ezen még kiválóan szórakoztak a fancsikaiak, de aztán híre ment a kalapagi kopoltyús embernek, a gergelyiugornyai koboldfiúnak meg a becstói lila fejű markotányosnőnek, és bár utóbbiról végül kiderült, hogy csak megfulladt, a rettegést már nem lehetett megállítani. Így amikor a bíró egy óvatlan délutánon a templom előtt áthaladtában megvakarta a fenekét, és a téren tartózkodók közül többen is látni véltek a nadrágjából kibuggyanni egy megkérdőjelezhetetlenül disznófarokra emlékeztető kinövést, úgy megfagyott a levegő, hogy még a hóhér is érezte a jeges fuvallatot az erdő közepén, pedig éppen az újrarakott tűzhelyét próbálgatta. A falu felbolydult, hívták a papot megszokásból, a füves Magdit a kutyaharapást szőrivel elvén, szalasztották a Petit az új hóhérért az igazságszolgáltatás iránti tiszteletből, na meg babonából, és biztos, ami biztos alapon még a hentesért is elment valaki. Volt is hát nagy csodálkozás a bíró részéről, amikor bekopogtak hozzá testületileg, és mutatták, hogy na, itt vannak a szakemberek gyógyírt találni a problémára. Nem is nagyon értette a bíró, hogy mit akarnak tőle, amíg aztán el nem hangzott a disznófarok szó. Amint elhangzott, megint megfagyott a levegő, és a bíró úgy csapta rájuk az ajtót, hogy jó eséllyel a füves Magdi kunyhójáig visszhangzott a csattanás, sőt talán még a hóhér házáig is, de hát ezeket nem volt, ki megerősítse, lévén mindketten ott álltak az ajtó előtt. A bíró reakciója mindenesetre gyanús volt, felettébb gyanús, eszébe is jutott a fancsikaiaknak a régi mondás, hogy aki magyarázkodik, az bűnös, aki nem magyarázkodik, az gyanús, és ezt elég indoknak érezték, hogy újból bekopogjanak. Miután újra kinyílt az ajtó, ki is jelentették gyorsan, hogy akkor ők megnéznék a fenekét a bíró uramnak, ha nem haragszik meg, mire mondta a bíró, hogy na, az rendkívül kurva biztos, hogy nem fog megtörténni, és ha nem takarodnak el innen mindannyian egy miatyánkon belül, akkor hívja a várkapitányt. Ez egyelőre kellően erélyes fenyegetésnek bizonyult, de hát a fancsikaiakat nem olyan fából faragták, hogy itt megálljanak, meg hát az mégiscsak tarthatatlan volt, hogy a további testi torzulások veszélyének árnyékában az egész falu rettegésben éljen. Az Ötvös kisebbik lányát, a Jucit például már hónapok óta nem lehetett rendesen altatni, mert folyton attól félt, hogy álmában markotányossá változik, most pedig minden oka meglesz rá, hogy attól féljen, hogy disznóvá. Szóval, gondoltak a fancsikaiak egy nagyot, és nekiálltak felosztani maguk között a napokat és napszakokat, hogy folyamatosan szemmel tarthassák a bírót.

14

És pár nap múlva, hogy összeültek megvitatni a megfigyelés eredményeit, mindenki megkönnyebbülésére többen is azt állítottak, hogy nem láttak disznófarkat a bírón, pedig hárman három különböző időpontban is végignézték, ahogy szarik, a szagos Varga pedig letapogatta a seggét a misén. Kezdett is megnyugodni a falu, még a Juci is elszundított az Ötvösné ölében, de hát nem alaptalanul mondogatta mindig az Antal atya, hogy az ördög a részletekben rejlik, mert a gyűlés végén a Peti szokásához híven gondolkodás nélkül beszélni kezdett, és bár szokásához híven most sem fejezte be a gondolatmenetét, annyit mindenki megértett belőle, hogy a mondandó lényege az lenne, a bíró nem farkasember, aki holdtöltekor farkassá változik, hanem disznóember, aki disznóvá. Ez pedig újabb rémületet keltett az emberekben, mert bár a disznófarok első megpillantása idején nem lehetett holdtölte, de mi van, ha a disznóemberek nem holdtöltekor változnak át, hanem, és itt hirtelen közbevágott a Hentes Laci, hogy hurkatöltekor, amitől egy pillanatra megbillent a templomtorony, sőt a hóhér későbbi állítása szerint mintha az egész környék megbillent volna kicsit azon a délutánon, még ő is érezte kint az erdőben, hogyisne érezte volna, mikor éppen az udvari Lovásztól kunyerált hígított lócitrommal mázolta a frissen újradöngölt padlóját. Mindenesetre ebben a billenésben egyszer csak felhangzott egy elfojtott kacaj, aztán még egy, és végül akkora röhögés tört ki, ami csak hosszú idő után halt el, és hogy elhalt, nagy felszabadultságában a Molnár nagyobbik lánya bevallotta, hogy ők a kishúgával már a télen látták a bírót disznófarokban sötétedés után a Kerekerdő melletti karámban a Lőkös nagyuram import kocájának csecsét szopni, és hogy a disznófarok az valójában levehető meg feltehető. Annyi csak, hogy a bíró észrevette, hogy kukkolják őt, és azt mondta nekik, itt szó szerint idézné, ti tetves picsájú kis kurvák, a görbe faszú apátok tehénszaros ólajtajára foglak felakasztani benneteket, ha bárkinek is elmesélitek, amit az előbb láttatok, szóval csak ezért nem mondták el mostanáig, de igen, szóval hogy hurkatöltekor, hát ez tényleg nagyon vicces volt, Laci bácsi.

15

Lassan, de látványosan kúszott Fancsika felé keletről az este, de pihenést nemcsak a feldúlt falusiaknak, a hóhérnak sem ígért. No persze nem a bíró miatt, mit törődött ő azzal, milyen farka van a bírónak, amíg nem neki kell azt levágnia róla vagy a bírót miatta. Más gondja akadt a hóhérnak, s csak látszólag kisebb: minden éjszaka felriadt, hogy valaki bekopog az ajtaján. Először arra gyanakodott, hogy a korábban évtizedekig lakatlan hóhérlak éppen egy vaddisznó- vagy őzcsorda éjjeli útvonalába esik, s őket hallja minden éjszaka közepén nekimenni az ajtónak, de ahányszor csak felriadt, majd kikukkantott az éjbe, nem látta nyomát se vaddisznónak, se őznek, legfeljebb egy-egy denevér szállt el a ház fölött, vagy a szél zörgette a fák egyre dúsuló lombozatát. Bosszantotta ez rendesen a hóhért, mert kényes volt nagyon az alvásra. A többséggel ellentétben egyhuzamban szeretett aludni, sosem értette, miért kéne az éjszaka közepén is tevékenynek lennie, nagyon vágyott hát arra, hogy a friss padlóján szétszórt friss szénáján ideérkezte óta először végigaludjon egy éjszakát. De ez egészen addig nem adatott meg neki, amíg nem találkozott a Jakab testvérrel… … …

A szerző a regény megírása idején Ferencváros József Attila Irodalmi Támogatásában, valamint Újbuda-Mecénás ösztöndíjban részesült, melyekért nagyon hálás. A szerző köszönettel tartozik továbbá a Mastercard Alkotótárs Ösztöndíjért, mely nélkül ez a könyv nem készülhetett volna el.

A regény írása során nagy segítséget jelentett az AIR Literature Västra Götaland rezidenciaprogramjának részeként a jonseredi Villa Martinsonban, valamint a Szépírók Társasága rezidenciaprogramjának keretében Triesztben eltöltött intenzív alkotói időszak.

Segítségükért köszönet illeti André Ferencet, Kiss Farkas Gábort, Seres Lili Hannát, Tóth-Czifra Júliát, Vas Mátét, Vajna-Vormair Katalint, Wulf Sámuel Sebastiant, valamint az Iparosok műhelyezőit.

A könyvindító Marcus Aurelius-idézet Huszti József fordítása.

Tartalom

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 45 46 47 48 49 50 51 52 53 54 55 56 57 58 59 60 61 62 63 64 65 66 67 68 69 70 71 72 73 74 75 76 77 78 79 80 81 82 83 84 85 86 87 88 89 90 91 92 93 94 95 96 97 98 99 100 101 102 103 104 105 106 107 108 109 110 111 112 113 114 115 116 117 118 119 120 121 122 123 124 125 126 127 128 129 130 131 132 133 134 135 136 137 138 139 140 141 142 143 144 145 146 147 148 149 150 151 152 153 154 155 156 157 158 159 160 161 162 163 164 165 166 167 168 169 170 171 172 173 174 175 176

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2026.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor

Szerkesztette Tóth-Czifra Júlia
Olvasószerkesztő Tóth Ramóna Mirtill
A könyv borítóját az 1449–1539 közötti nürnbergi farsangokat megörökítő könyv,
a Schembartbuch 1600 körüli kéziratának
illusztrációja alapján Hrapka Tibor tervezte
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Kalligram e-könyvek

ISBN 978 963 468 619 4

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL