A Nagy Négyes

részlet

Translation entitled „A Nagy Négyes”
© 2009, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie: The Big Four
© 1927 Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE®, Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Neményi Róza
Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © 2013, 2021 Neményi Róza
Magyar kiadás © 2021, 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó imprintje

ISBN 978 963 620 311 5

email: helikon@helikon.hu
internet: www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

1. fejezet A váratlan vendég

Ismerek olyan embereket, akik nagy élvezetüket lelik abban, ha a Csatornán átkelhetnek; akik kényelmesen hátradőlnek nyugszékükben, és megérkezéskor megvárják, amíg a hajó kiköt, majd szép komótosan összeszedik a cókmókjukat, és kiszállnak. Nekem bizony ez még sohasem sikerült. Már a hajóra szállás pillanatától fogva keveslem az időt ahhoz, hogy bármibe belefogjak. Ide-oda hurcolászom a bőröndjeimet, ha pedig lemegyek az étterembe, feszengve kapkodom be az ételt, attól félve, hogy amíg lent vagyok, váratlanul megérkezhet a hajó. Ez talán a háború alatti rövid eltávozások öröksége, amikor iszonyú fontos volt, hogy a feljáró mellett szerezzek magamnak helyet, és az elsők között szálljak ki, nehogy értékes perceket tékozoljak el a háromtól öt napig terjedő szabadságból.

Ezen a júliusi reggelen a korlát mellett állva néztem Dover közelgő fehér szikláit, és megbámultam minden utast, aki nyugodtan megült a helyén, és még csak föl sem emelte a tekintetét, hogy újra megpillantsa szülőföldjét. Talán az ő esetük különbözött az enyémtől. Nyilván sokan közülük csak hétvégére ruccantak át Párizsba, én viszont az elmúlt másfél évet egy argentínai tanyán töltöttem. Jól boldogultam, és a feleségemmel együtt élveztük a szabad és könnyű életet a dél-amerikai kontinensen. Most mégis gombócot éreztem a torkomban, amikor az ismerős partot közeledni láttam.

Két nappal ezelőtt érkeztem Franciaországba, elintéztem pár fontos dolgot, és most London felé tartottam. Néhány hónapot akartam eltölteni ott, hogy legyen időm fölkeresni régi barátaimat, különösen egyik régi barátomat, egy tojásfejű, zöld szemű, alacsony emberkét, Hercule Poirot-t. Elhatároztam, hogy tökéletesen meglepem az érkezésemmel. Az utolsó levelemben, amelyet Argentínából írtam, nem utaltam a tervezett utazásra – mivel arra bizonyos üzleti bonyodalmak miatt hirtelen került sor –, és jókat derültem magamban, ha elképzeltem Poirot örömét és elképedését, amikor meglát.

Sejtettem, hogy otthon találom. Elmúlt már az az idő, amikor Anglia egyik végéből a másikba utazgatott. Híres lett, és már nem hagyta, hogy egyetlen ügy kösse le az idejét. Ahogy múlt az idő, egyre inkább arra törekedett, hogy „tanácsadó detektívnek” tekintsék, olyan szakembernek, mint egy Harley Street-i orvost. Mindig is gúnyt űzött abból a közkeletű elképzelésből, hogy a detektív egy emberi kopó, aki csodás álruhákat ölt, hogy a bűnözők nyomára bukkanjon, és minden lábnyomnál leáll, hogy méricskélje.

– Nem, Hastings barátom – mondta ilyenkor. – Ezt hagyjuk meg Giraud-nak és a barátainak. Hercule Poirot-nak megvannak a saját módszerei. Rend és módszeresség, no meg a „szürkeállomány”. A karosszékünkből kényelmesen meglátjuk azokat a dolgokat, amelyeket ők nem vesznek észre, és mi nem vonunk le elhamarkodott következtetéseket, mint a derék Japp.

Nem, attól nem kellett tartanom, hogy Poirot elcsavargott volna valahová. Amikor megérkeztem Londonba, a poggyászomat letettem egy szállodában, és egyenest a régi címre hajtottam. Hogy rám törtek a megrendítő emlékek! Alig vártam, hogy köszöntsem régi háziasszonyomat, mégis kettesével szedtem a lépcsőket, úgy száguldottam föl, hogy bekopogjak Poirot ajtaján.

– Szabad – kiáltott bentről egy ismerős hang.

Egyből benn termettem. Poirot ott állt velem szemtől szemben. Két kézzel egy kis bőröndöt szorongatott, amit nagy csattanással a földre ejtett, amikor meglátott.

– Mon ami,1 Hastings! – kiáltott fel. – Mon ami, Hastings!

Felém sietett, és forrón megölelt. Társalgásunk zavaros és következetlen volt. Felkiáltások, türelmetlen kérdések, befejezetlen válaszok, a feleségem üzenetei, úti beszámolók tarkították.

– Gondolom, már lakik valaki a régi szobáimban – jegyeztem meg, amikor már valamelyest lecsillapodtunk. – Pedig szívesen laknék itt megint magával.

Poirot arca egyszeriben elkámpicsorodott.

– Mon Dieu!2 Micsoda chance épouvantable!3 Nézzen körül, barátom!

Csak most jártattam körbe a szemem a szobán. Egy hatalmas utazóláda meredezett a falnál özönvízkori bárka gyanánt. Mellette számos bőrönd sorjázott szépen, csökkenő nagyságrendben. Az összefüggés félreérthetetlen volt.

– Elutazik?

– El.

– Hová?

– Dél-Amerikába.

– Tessék?

– Jól hallotta. Irtó muris, mi? Rióba megyek, és eltökéltem, hogy egy szóval sem említem meg ezt a leveleimben… És akkor hű, de meglepődik majd az én derék Hastingsem, amikor egyszer csak meglát!

– De mikor indul?

Poirot az órájára nézett.

– Egy óra múlva.

– Nem azt mondta mindig, hogy nincs az a hatalom, amivel rá lehetne bírni magát egy hosszú tengeri útra?

Poirot lehunyta a szemét, és megborzongott.

– Jaj, ne is mondja, barátom! Az orvosom azzal nyugtatgat, hogy nem halok bele… s hogy ez csak egyszeri alkalom, mivel soha-soha többé nem jövök vissza.

Lenyomott egy székbe.

– Hadd meséljem el, hogy s mint történt az egész. Tudja-e, hogy ki a világ leggazdagabb embere, aki még Rockefellernél is gazdagabb? Abe Ryland.

– Az amerikai szappankirály?

– Úgy bizony. Az egyik titkára keresett meg. Valami óriási svindli van az egyik nagy riói vállalata körül. Felkért rá, hogy helyben nyomozzam ki a dolgokat. Ezt visszautasítottam. Azt mondtam, hogy tárja elém a tényeket, én meg majd szakvéleményt adok, de erről hallani sem akart. Kötötte az ebet a karóhoz, hogy csak akkor juthatok a tények birtokába, ha kiutazom oda. Máskor ezzel le is zártam volna az ügyet. Micsoda pimaszság Hercule Poirot-nak parancsolgatni! De a felajánlott összeg olyan tetemes volt, hogy életemben először kísértésbe estem. Szép summa… egy vagyon! És volt még egy vonzereje az ajánlatnak… maga, barátom. Az utóbbi másfél évben igencsak elmagányosodtam. Gondoltam hát: miért ne? Kezdem már nagyon unni, hogy a végtelenségig csak sületlen problémákat oldjak meg. Már épp elég hírnevet szereztem. Elfogadom azt a pénzt, és letelepszem valahol az én régi jó barátom közelében.

Egészen meghatott Poirot megbecsülésének ez a nyilvánvaló jele.

– Így hát beleegyeztem – folytatta –, és egy óra múlva el is kell indulnom, hogy elérjem a hajóhoz csatlakozó vonatot. Ez a sors fintora. De be kell vallanom magának, Hastings, hogy ha nem ajánlottak volna fel ilyen hatalmas összeget, haboztam volna, mivel épp nemrégiben fogtam bele egy kis magánnyomozásba. Mondja csak, mit jelent az a kifejezés, hogy „Nagy Négyes”?

– Azt hiszem, a versailles-i konferencián hangzott el először, de a filmvilágban is szerepel a „Nagy Négyes”, no meg hétköznapi használatban is gyakran előfordul.

– Vagy úgy – szólt Poirot tűnődve. – Csakhogy én olyan összefüggésben találkoztam ezzel a kifejezéssel, amire egyik magyarázat sem illik. Inkább egy nemzetközi bűnbandára vagy ilyesmire vonatkozhat. Csakhogy…

– Csakhogy? – kérdeztem, mivel Poirot elakadt.

– Csakhogy itt valami nagyobb horderejű dolgot sejtek. Bár ez futó gondolat csupán, semmi több. De befejezem a csomagolást, mert halad az idő.

– Ne menjen el – javasoltam. – Mondja le azt a járatot, és jöjjön azzal a hajóval, amivel én megyek.

Poirot kihúzta magát, és szemrehányóan nézett rám.

– Ejnye, hát nem érti? Fogja már fel, hogy a szavamat adtam… Hercule Poirot a szavát adta! Csak egy életbevágóan fontos ügy tarthatna vissza.

– Márpedig nem valószínű, hogy ilyesmi közbejön – dünnyögtem bánatosan. – Hacsak az nem, hogy „a huszonnegyedik órában nyílik az ajtó, és belép a váratlan vendég”.

Kicsit elnevettem ennek a mondásnak a végét, de a rá következő csendben mindketten összerezzentünk, mert a belső szobából valami zaj hallatszott.

– Mi az? – kiáltottam.

– Ma foi!4 – felelt Poirot. – Erősen gyanítom, hogy a maga „váratlan vendége” van a hálószobámban.

– De hogy lehet ott bárki? Nincs másik ajtó, csak ami ebbe a szobába vezet.

– Hastings, kitűnő a memóriája. No és ebből mi következik?

– Az ablak! Tehát betörő van bent? Jó nehéz lehetett neki ide felkapaszkodnia… sőt, szinte lehetetlen.

Felálltam, és az ajtó felé indultam, de megtorpantam, mert a másik oldalon valaki babrált a kilincsen.

Az ajtó lassan kinyílt. Egy férfi állt előttem. Tetőtől talpig por és sár borította; az arca sovány volt és megviselt. Egy pillanatig ránk bámult, aztán megingott és összeesett. Poirot odarohant hozzá, majd fölnézett, és ennyit mondott:

– Konyakot, gyorsan!

Hamar pohárba töltöttem egy kis konyakot, és odavittem. Poirot-nak sikerült egy keveset belediktálnia a jövevénybe, majd egyesült erővel fölemeltük és lefektettük a heverőre. A férfi néhány perc múlva kinyitotta a szemét, és üres tekintettel nézett körül.

– Mit akar, monsieur? – kérdezte Poirot.

A férfi kinyitotta a száját, és gépies hangon megszólalt:

– Hercule Poirot, Farraway Street 14.

– Igen, igen, én vagyok az.

A férfi mintha nem értette volna, mert ugyanazon a hangon megismételte:

– Hercule Poirot, Farraway Street 14.

Poirot több kérdést is föltett neki. A férfi hol egyáltalán nem válaszolt, hol pedig csak megismételte ugyanazokat a szavakat. Poirot intett nekem, hogy telefonáljak.

– Szóljon Ridgeway doktornak, hogy jöjjön át.

A doktor szerencsére otthon volt, és mivel a háza csak egysaroknyira volt tőlünk, pár perc múlva meg is érkezett.

– Mi történt?

Poirot röviden elmesélte, hogy mi történt. Az orvos elkezdte vizsgálni a különös vendéget, aki szemmel láthatóan nem tudott sem magáról, sem rólunk.

– Hm! – mondta Ridgeway doktor a vizsgálat befejeztével. – Furcsa eset.

– Agyláz? – találgattam.

Az orvos megvetően horkant fel.

– Agyláz, agyláz! Az agyláz nem létezik. Csak a regényírók találták ki. Nem, valamiféle sokkot kapott. Egy rögeszme hatása alatt, hogy megkeresse Hercule Poirot-t a Farraway Street 14.-ben, idejött, és gépiesen ismételgeti ezeket a szavakat, anélkül hogy tudná az értelmüket.

– Afázia? – kérdeztem türelmetlenül.

Erre az ötletre kevésbé horkant fel a doktor, mint az előzőre. Válasz helyett papírlapot és ceruzát adott a férfi kezébe.

– Hadd lám, mit kezd velük – mondta.

A férfi egy darabig nem kezdett velük semmit, aztán hirtelen lázas írásba fogott. Majd ugyanilyen hirtelen abbahagyta, és a papírt is, a ceruzát is leejtette a földre. Az orvos fölvette, és a fejét csóválta.

– Semmi. Csak valaki egy tucat négyest firkantott ide, egyre nagyobbakat. Szerintem csak azt akarta ideírni, hogy Farraway Street 14. Érdekes eset… nagyon érdekes. Itt tudják tartani délutánig? Most el kell mennem a kórházba, de délután visszajövök, és mindent elintézek. Ez sokkal érdekesebb eset annál, semhogy szem elől tévesszem.

Közöltem vele, hogy Poirot Southamptonba készül, én pedig felajánlottam, hogy elkísérem.

– Nem baj, hagyják csak itt. Nem fog sok vizet zavarni. Teljesen kimerült. Legalább nyolc órát fog aludni egyfolytában. Majd beszélek a maguk kiváló Mrs. Pearsonjával, és megkérem, hogy tartsa rajta a szemét.

És Ridgeway doktor a tőle megszokott gyorsasággal elrobogott. Poirot fél szemmel az órát lesve befejezte a csomagolást.

– Elképesztő, milyen szélsebesen múlik az idő. Nahát, Hastings, nem mondhatja, hogy nem foglalkoztatom. Igazán szenzációs feladat. Egy férfi az ismeretlenből. Ki ő? Mi ő? Két évet adnék az életemből, hogy a hajóm ne ma induljon, hanem csak holnap. Itt valami nagyon furcsa… nagyon érdekes. De idő kell… idő. Napokba… sőt hónapokba telhet, amíg el tudja mondani, hogy miért jött.

– Én mindent elkövetek – ígértem. – Igyekszem, hogy megfelelő helyettese legyek.

– H-helyes.

A válaszában mintha egy árnyalatnyi kétség bujkált volna. Fölvettem a papírlapot.

– Ha regényt írnék – mondtam könnyedén –, akkor belevenném ezt a legújabb hóbortját is, és „A Nagy Négyes rejtélye” címet adnám neki – böktem a ceruzával írt számokra.

Ekkor összerezzentem, mert betegünk hirtelen magához tért kábulatából, felült, és tisztán és ennyit mondott:

– Li Csang Jen.

Úgy látszott, mintha álmából ébresztették volna föl. Poirot intett, hogy ne beszéljek. A férfi folytatta. Tiszta, magas hangon beszélt, és olyan hangsúlyozással, mintha valami írott jelentést vagy előadást mondana fel.

– Li Csang Jent a Nagy Négyes eszének tekinthetjük. Ő az irányító- és mozgatóerő. Őt tehát az Egyesnek nevezem. A Kettest nemigen szokták a nevén nevezni. Őt egy „S”-sel jelölik, két vonallal áthúzva, ami a dollár jele; vagy két vonallal és egy csillaggal. Ezért feltételezhető, hogy amerikai az illető, és ő képviseli a gazdagság hatalmát. Kétség sem fér hozzá, hogy a Hármas nő és francia. Lehet, hogy ő a demi-monde egyik szirénje,5 de nem lehet biztosan tudni. A Négyes…

A hangja megbicsaklott és elhallgatott. Poirot előrehajolt.

– Igen – sürgette türelmetlenül. – A Négyes?

Szemét a férfi arcára szegezte, akin látszott, hogy szörnyű rettegés keríti hatalmába. A vonásai keserves grimaszba torzultak.

– A Pusztító – mondta zihálva. Aztán egy végső görcsös vonaglással holtsápadtan hanyatlott vissza.

– Mon Dieu! – suttogta Poirot. – Tehát igazam volt. Igazam volt!

– Úgy gondolja…

Közbevágott.

– Vigye át a szobámba az ágyra! Nem várhatok egy percet sem, ha el akarom érni a vonatomat. Nem mintha annyira el akarnám érni. Jaj, bárcsak tiszta lelkiismerettel lekéshetném! De becsületszavamat adtam. Jöjjön, Hastings!

Rejtélyes látogatónkat Mrs. Pearsonra bíztuk, elhajtottunk, és az utolsó pillanatban elértük a vonatot. Poirot hol hallgatott, hol megeredt a nyelve. Úgy bámult kifelé az ablakon, mint aki álomba merült, és nyilvánvalóan nem hallott egy kukkot sem abból, amit mondtam neki. Aztán hirtelen feléledt, utasítások és parancsok áradatát zúdította rám, és a folyamatos táviratozás szükségességét bizonygatta.

Miután elhagytuk Wokinget, hosszas hallgatásba burkolóztunk. A vonat természetesen sehol sem állt meg Southamptonig; ámde itt, hogy, hogy nem, megállította egy jelzés.

– Ah! Sacré mille tonnerres!6 – kiáltott fel Poirot. – Milyen buta voltam, de végre tisztán látok. Nem kétséges, hogy a szentek serege állította meg a vonatot. Ugorjon, Hastings, ugorjon már, ha mondom!

Egy szempillantás alatt kinyitotta a kocsi ajtaját, és kiugrott a pályára.

– Dobja ki a bőröndöket, és ugorjon maga is!

Engedelmeskedtem. Még épp idejében.

Ahogy földet értem mellette, a vonat továbbindult.

– És most, Poirot – mondtam kissé bosszúsan –, talán elmondhatná, hogy mi ez az egész.

– Csak az, barátom, hogy lassacskán kezd megvilágosodni előttem a dolog.

– Ezzel most engem is egészen megvilágosított.

– Jó is lenne – mondta Poirot –, csak sajnos attól tartok, hogy még sincs így. Hozzon kettőt ezek közül a bőröndök közül, a többivel magam is elboldogulok.

2. fejezet Egy férfi a bolondokházából

Szerencsére a vonat egy állomás közelében állt meg. Csakhamar egy garázshoz értünk, ahol kocsit béreltünk, és fél óra múlva már London felé robogtunk. Ekkor, de csakis ekkor méltóztatott Poirot kielégíteni a kíváncsiságomat.

– Nem érti? Eddig én sem értettem. De most már igen. Hastings, engem félre akartak állítani az útból.

– Micsoda?

– Igen. Rém ügyesen. A helyet is, a módszert is nagy szakértelemmel és éleslátással választották ki. Féltek tőlem.

– Kik?

– Az a négy zseni, aki összeállt, hogy törvénytelen üzelmeket folytasson. Egy kínai, egy amerikai, egy francia nő és… még valaki. Hastings, imádkozzon Istenhez, hogy időben visszaérjünk.

– Maga szerint veszélyben van a látogatónk?

– Biztos vagyok benne.

Megérkezésünkkor Mrs. Pearson fogadott minket. Miután elhárítottuk meglepett örömkitörését, amelyre Poirot láttán ragadtatta magát, tájékoztatást kértünk tőle. A válasza megnyugtató volt. Senki sem telefonált, és a vendégünk sem jelentkezett.

Megkönnyebbült sóhajjal mentünk föl a lakásba. Poirot a külső szobán át bement a belső szobába, ahonnan furcsán izgatott hangon szólt ki nekem:

– Hastings, meghalt!

Odafutottam. A férfi ugyanúgy feküdt, ahogy otthagytuk, csak holtan, méghozzá már jó ideje. Orvosért rohantam. Tudtam, hogy Ridgeway még nem érhetett vissza. Szinte azonnal találtam egy másik orvost, és mindjárt magammal is hoztam.

– Ez bizony halott, szegény feje. Csavargó volt, akit felkaroltak?

– Olyasmi – felelte Poirot kitérően. – Mi volt a halál oka, doktor úr?

– Nem könnyű megállapítani. Valami roham lehetett. Vannak fulladásra utaló jelek. A gáz nincs bevezetve?

– Nincs, csak a villany, semmi más.

– És mindkét ablak tárva-nyitva. Szerintem már vagy két órája halott. Értesítse az illetékeseket!

Az orvos elment. Poirot lebonyolította a szükséges telefonokat. Végül, meglepetésemre, fölhívta régi barátunkat, Japp felügyelőt is, és megkérte, hogy jöjjön át.

Alighogy mindezzel megvolt, megjelent Mrs. Pearson, kávéscsészényire kikerekedett szemekkel.

– Jött egy ember Hanwellből… az elmegyógyintézetből. Ismerik? Felkísérjem?

Beleegyezően bólintottunk. Egy böhöm nagy, egyenruhás férfit vezetett be.

– Jó reggelt, uraim – szólt nagy vidoran. – Az a sanda gyanúm, hogy itt van a szökevényem. Tegnap este lógott meg.

– Itt volt – mondta Poirot csöndesen.

– Csak nem állt megint odább? – kérdezte a gondozó kissé aggódva.

– Meghalt.

A férfit ez mintha inkább megnyugtatta volna.

– Csak nem? Bár tulajdonképpen ez a legjobb mindenkinek.

– Talán… veszélyes volt?

– Úgy érti, hogy közveszélyes? Nem, a légynek sem ártott, csak üldözési mániája volt. Titkos kínai társaságokról képzelődött, hogy azok csukták be őt. Mind egyformák.

Megborzongtam.

– Mióta volt becsukva? – kérdezte Poirot.

– Úgy két éve már.

– Értem – mondta Poirot csöndesen. – Sosem jutott eszébe senkinek, hogy esetleg… épelméjű?

Az ápoló fölnevetett.

– Ha épelméjű lett volna, mit keresett volna a diliházban? Persze mind annak mondják magukat.

Poirot nem szólt többet. Bevitte az embert a másik szobába, hogy megnézze a hullát. Ezzel meg is történt az azonosítás.

– Ez ő, egész biztosan – mondta az ápoló érzéketlenül. – Ugye, milyen fura fickó? Na, uraim, én most megyek is. Megteszem a szükséges lépéseket, hogy ne alkalmatlankodjunk már tovább ezzel a hullával. Ha boncolás lesz, azon persze meg kell jelenniük. A viszontlátásra!

Esetlen meghajlással kicsoszogott a szobából.

Pár perc múlva megérkezett Japp. A Scotland Yard felügyelője szokása szerint könnyed és eleven volt.

– Itt vagyok, mőszijő Poháró. Miben lehetek szolgálatára? Azt hittem, hogy ma elmegy valahová a korallpartokra.

– Kedves Japp, azt szeretném tudni, hogy látta-e már korábban ezt az embert.

Bevezette Jappet a hálószobába. A felügyelő tanácstalanul bámult az ágyon fekvő alakra.

– Lássuk csak… ismerősnek tűnik… márpedig én büszke vagyok a memóriámra. Nahát, te jó ég, ez Mayerling!

– És ki ez… vagy ki volt… ez a Mayerling?

– Egy titkosszolgálati fickó… nem a mi emberünk. Öt évvel ezelőtt elment Oroszországba. Azóta nem tudunk róla semmit. Azt hittük, hogy kinyírták a bolsik.

– Minden egybevág – mondta Poirot, miután Japp elment. – Attól eltekintve, hogy valószínűleg természetes halállal halt meg.

Elégedetlen arccal nézte a mozdulatlan testet. Egy szélfuvallat kifelé libbentette a függönyöket. Poirot odanézett.

– Gondolom, kinyitotta az ablakokat, Hastings, amikor lefektette az ágyra.

– Nem, nem nyitottam ki – feleltem. – Úgy emlékszem, hogy csukva voltak.

Poirot felkapta a fejét.

– Csukva… most pedig nyitva vannak. Mit jelenthet ez?

– Valaki ott jött be – vetettem föl.

– Lehet – hagyta rám Poirot, de szórakozottan és minden meggyőződés nélkül. Egy-két perc múlva azonban így szólt: – Én nem erre gondoltam, Hastings. Ha csak az egyik ablak volna nyitva, az nem izgatna ennyire. Azt furcsállom nagyon, hogy mindkettő nyitva van.

Átsietett a másik szobába.

– A nappali ablaka is nyitva van. Pedig azt is csukva hagytuk. Hű!

A halott fölé hajolt, és aprólékosan megvizsgálta a szája szegletét. Hirtelen fölnézett.

– Betömték a száját, Hastings. Betömték a száját, és megmérgezték.

– Te jó ég! – kiáltottam elborzadva. – Gondolom, a boncolás után mindent megtudunk.

– Semmit sem tudunk meg. Erős cián-hidrogént lélegeztettek be vele, úgy ölték meg. Az orra alá szorították. Aztán a gyilkos elment, előtte azonban kinyitott minden ablakot. A cián-hidrogén rendkívül illékony, de jellegzetes keserűmandula-szaga van. Mivel a szag nyomában nem tudnak elindulni, és nincs bűntényre utaló jel, az orvosok a halálnak természetes okot fognak tulajdonítani. Szóval ez az ember a titkosszolgálatnál volt, Hastings. És öt éve eltűnt Oroszországban.

– Az utóbbi két évben a bolondokházában volt – mondtam. – De hol lehetett az előző három évben?

Poirot a fejét rázta, és karon ragadott.

– Az óra, Hastings, nézze az órát!

A kandallópárkány felé követtem a tekintetét. Az óra négy óránál megállt.

– Mon ami, valaki megpiszkálta. Még három napig járnia kellett volna. Ez nyolcnapos óra, érti?

– De mit akarhattak ezzel? Hamis nyomot akartak hagyni, hogy úgy tüntessék föl, mintha a bűncselekményt négy órakor követték volna el?

– Nem, nem; rendezze át a gondolatait, mon ami! Erőltesse meg a szürkeállományát! Maga Mayerling. Ne adj’ isten meghall valamit… és pontosan tudja, hogy a sorsa meg van pecsételve. Épp csak arra van ideje, hogy jelet hagyjon. Négy óra, Hastings. A négyes a Pusztító. Hoppá, támadt egy ötletem!

Átszaladt a másik szobába, és felkapta a telefonkagylót. Hanwellt kérte.

– Elmegyógyintézet? Úgy hallottam, hogy ma valaki elszökött az intézetből. Mit mond? Várjon egy pillanatra. Megismételné? Á, parfaitement.7

Letette a kagylót, és felém fordult.

– Hallotta, Hastings? Nem szökött el senki.

– És az az ember, aki itt járt… az ápoló? – kérdeztem.

– Aligha… kötve hiszem.

– Úgy érti…

– A Négyes, a Pusztító.

Elképedve bámultam Poirot-ra. Pár perc múlva, amikor visszanyertem a hangomat, így szóltam:

– Rá fogunk ismerni bárhol, az biztos. Nagyon határozott egyéniség.

– Valóban, mon ami? Szerintem nem. Nagydarab volt, esetlen és vörös képű, sűrű bajsza volt és rekedt hangja. Ebből mostanra már talán semmi sincs meg. Ami marad, az a meghatározhatatlan szem, meghatározhatatlan fül és egy teljes műfogsor. Az azonosítás nem olyan egyszerű, mint ahogy képzeli. Legközelebb…

– Úgy gondolja, hogy lesz még legközelebb? – vágtam közbe.

Poirot arca nagyon elsötétült.

– Párbaj ez életre-halálra, mon ami. Mi ketten leszünk az egyik oldalon, a Nagy Négyes a másikon. Az első csel sikerült nekik; de nem sikerült eltakarítaniuk az útból, és a jövőben is számolniuk kell Hercule Poirot-val!

3. fejezet Többet is megtudunk Li Csang Jenről

A tébolydai álgondozó látogatása után egy-két napig azt reméltem, hátha visszatér, és ezért egy percre sem voltam hajlandó kitenni a lábamat. Megítélésem szerint nem volt oka gyanakodni arra, hogy az álcája mögé láttunk. Azt gondoltam, talán visszajön, hogy elvigye a holttestet, de Poirot kigúnyolta az okoskodásomat.

– Mon ami – mondta –, ha akarja, itt rostokolhat, hogy elcsípje a madárkát, de én nem pocsékolom ezzel az időmet.

– Na de akkor – vitatkoztam – miért kockáztatta meg, hogy egyáltalán idejött? Ha később vissza szándékozik jönni a holttestért, akkor még látom némi értelmét a látogatásának. Legalább eltünteti az ellene szóló bizonyítékokat. Különben semmit sem nyert ezzel a látogatással.

Poirot a rá jellemző gallos vállrándítással így felelt:

– De maga nem a Négyes szemével lát, Hastings. Bizonyítékról beszél, de milyen bizonyítékunk van ellene? Igaz, hogy van egy holttestünk, de még arra sincs bizonyítékunk, hogy a férfit megölték… a cián-hidrogén belélegezve nem hagy nyomot. Ráadásul senkit sem találunk, aki bárkit látott volna távollétünk alatt belépni a lakásba, és semmit sem tudtunk meg elhunyt barátunk, Mayerling indítékairól… Nem, Hastings, a Négyes nem hagyott nyomot, és ezt tudja. A látogatását tekintsük felderítésnek. Hátha meg akart bizonyosodni arról, hogy Mayerling meghalt, de szerintem még valószínűbb, hogy Hercule Poirot miatt jött, mert beszélni akart az egyetlen félelmetes ellenfelével.

Poirot érvelése tipikusan egocentrikus volt, de megálltam, hogy ne vitatkozzak vele.

– És mi van a nyomozással? – kérdeztem. – Gondolom, majd világosan elmagyaráz mindent, és teljes leírást ad a rendőrségnek a Négyesről.

– Ugyan, mi végre? Mit adhatunk elő, ami meghatná a maguk konok brit esküdtjeit? Ér valamit a leírásunk a Négyesről? Csudát. Hagyjuk, hogy „baleseti halálnak” tekintsék, és esetleg, bár ezt nem nagyon remélem, a mi élelmes gyilkosunk vállon veregeti saját magát, hogy az első fordulóban ügyesen rászedte Hercule Poirot-t.

Poirot-nak szokás szerint igaza volt. Soha többé nem láttuk az elmegyógyintézeti embert, és a rendőrségi vizsgálat, ahol én tettem vallomást, és ahol Poirot meg sem jelent, nem keltett közérdeklődést.

Mivel Poirot tervezett dél-amerikai útjára való tekintettel minden ügyét lezárta még érkezésem előtt, most nem volt semmi teendője. Ennek ellenére, bár ideje java részét a lakásban töltötte, mégsem tudtam belőle sokat kiszedni. Beletemetkezett a karosszékébe, és visszaverte minden beszélgetési kísérletemet.

Aztán egy reggel, körülbelül a gyilkosság után egy héttel, megkérdezte, nincs-e kedvem elkísérni valahová. Megörültem ennek, mert úgy éreztem, hibát követ el azzal, hogy mindent teljesen egyedül akar kideríteni, és szerettem volna megbeszélni vele az esetet. De nem találtam közlékeny hangulatában. Még arra a kérdésemre sem válaszolt, hogy hová megyünk.

Poirot imád titokzatoskodni. Az utolsó pillanatig képtelen megválni a birtokában lévő információtól. Ezúttal hosszú buszozás és kétszeri vonatra átszállás után, London egyik legnyomasztóbb déli külvárosába megérkezve végre hajlandó volt magyarázatot adni.

– Ahhoz az emberhez megyünk, Hastings, aki Angliában a kínai alvilági élet egyedüli ismerője.

– Valóban? Ki az?

– Még nem hallott róla: John Ingles. Valójában egy közepes intelligenciájú nyugalmazott köztisztviselő, akinek a háza tele van kínai csecsebecsékkel, és ezekkel untatja a barátait és ismerőseit. Ugyanakkor többektől tudom, hogy ő az egyetlen, akitől információt kaphatok.

Pár pillanat múlva felkaptattunk Ingles úr „Borostyános” nevezetű lakóhelyének lépcsőjén. Én ugyan semmiféle borostyánt nem láttam, amiből azt a következtetést vontam le, hogy ez a ház is a külvárosokban szokásos értelmetlen elnevezéseknek esett áldozatául.

Egy szenvtelen arcú kínai szolga engedett be, és gazdája színe elé kísért minket. Ingles úr tagbaszakadt férfi volt, az arca kicsit sárgás, szeme mélyen ülő és furcsán visszatükröződő. Üdvözlésünkre fölállt, letette a kezében tartott kibontott levelet, és hellyel kínált minket.

– Hasley azt írja – utalt a levél tartalmára –, hogy valami információt kívánnak szerezni, amiben esetleg a hasznukra lehetek.

– Igen, úgy van, monsieur. Azt szeretném megtudni, hogy van-e tudomása egy Li Csang Jen nevű emberről.

– Hát ez furcsa… nagyon furcsa. Honnan tudja, hogy létezik egy ilyen ember?

– Tehát ismeri?

– Egyszer találkoztam vele. És tudok róla egyet s mást… nem annyit, amennyit szeretnék. De az meglep, hogy Angliában rajtam kívül más is hallott róla. Nagy ember a maga módján, a mandarinok osztályához tartozik meg miegymás… de nem ez a lényeg. Jó okom van feltételezni, hogy ő van az egész mögött.

– Mi mögött?

– Minden mögött. A világméretű békétlenség mögött, a minden országot szorongató munkászavargások mögött és az itt-ott kitörő forradalmak mögött. Vannak emberek, akik nem rémhírterjesztők, tudják, mit beszélnek, és azt mondják, hogy a színfalak mögött van egy erő, amely nem kevesebbre, mint a civilizáció felbomlasztására törekszik. Oroszországban sok jel arra mutat, hogy Lenin és Trockij puszta bábok voltak, akiknek minden tettét valaki másnak az agya diktálta. Nincs határozott bizonyítékom, de meg vagyok győződve arról, hogy az az agy Li Csang Jené volt.

– Ugyan – tiltakoztam –, nem túloz egy kicsit? Hogy lenne egy kínainak súlya Oroszországban?

Poirot ingerülten nézett rám.

– Magának, Hastings – mondta –, minden túlzás, ami nem a képzeletének a szüleménye; én bizony egyetértek ezzel az úrral. De, kérem, folytassa, monsieur.

– Nem állítom, hogy biztosan tudom, mit akar ezzel az egésszel – folytatta Ingles –, de feltételezem, hogy ez a betegség: a hatalom és az uralkodás utáni vágy támadta meg a nagy elméket Akbar és Nagy Sándor korától Napóleon koráig. A modern időkig fegyveres erőkre volt szükség a hódításhoz, de ebben a nyugtalan században az ilyen Li Csang Jen-féle emberek más eszközöket használnak. Bizonyítékom van rá, hogy korlátlan mennyiségű pénz áll mögötte megvesztegetésre és propagandára, és bizonyos jelek arra utalnak, hogy olyan hatalmas tudás fölött rendelkezik, amiről még csak nem is álmodott a világ.

Poirot feszült figyelemmel hallgatta Ingles úr szavait.

– És Kína? Oda is kiterjesztette a befolyását?

Ingles határozottan bólintott.

– Oda is – mondta. – Nincs ugyan rá olyan számottevő bizonyítékom, ami a bíróságon is helytállna, csak azt mondom, amit tudok. Személyesen ismerek mindenkit, aki Kínában manapság számít, és mondhatom: azoknak az embereknek, akiket a közönség leginkább észrevesz, alig van vagy egyáltalán nincs egyéniségük. Ők csupán marionettek, melyeket dróton táncoltat egy mester keze, és ez a kéz Li Csang Jené. Ma ő a Kelet irányító esze. Mi nem értjük a Keletet… soha nem is fogjuk érteni; de Li Csang Jen a mozgatóereje. Ez nem azt jelenti, hogy kiáll a rivaldafénybe… ó, egyáltalán nem; soha nem mozdul ki pekingi palotájából. Csak a szálakat mozgatja… igen, a szálakat mozgatja, és jóval odébb megtörténnek a dolgok.

– És senki sincs, aki szembeszállna vele? – kérdezte Poirot.

Ingles előrehajolt a székében.

– Az utóbbi négy évben négyen próbálták meg – mondta lassan. – Jellemes emberek, becsületesek és okosak. Bármelyikük időben meghiúsíthatta volna a terveit.

Elhallgatott.

– És? – tudakoltam.

– Hát bizony meghaltak. Egyikük írt egy cikket, amelyben a pekingi zavargásokkal kapcsolatban megemlítette Li Csang Jen nevét. Két nap múlva leszúrták az utcán. Sosem fogták el a gyilkosát. A másik kettő vétke hasonló volt. Szóban, újságcikkben vagy beszélgetés során összekapcsolták Li Csang Jen nevét a zavargásokkal vagy a forradalommal, és egy hétre rá már mindketten halottak voltak. Egyiküket megmérgezték, egy másik kolerában halt meg, egyedi esetként, nem járvány következtében; a negyediket pedig holtan találták az ágyában. Ennek az utolsó halálnak az okát sosem állapították meg, de egy orvos, aki látta a holttestet, azt mondta nekem, hogy úgy megégett és összezsugorodott, mintha valami elképesztő erejű áram folyt volna át rajta.

– És Li Csang Jen? – érdeklődött Poirot. – Természetesen semmit sem lehet rábizonyítani, de azért, ugye, vannak bizonyos jelek?

Ingles megvonta a vállát.

– Jelek? Természetesen vannak. Egyszer találtam valakit, aki hajlandó volt beszélni, egy kiváló fiatal kínai vegyészt, aki Li Csang Jen pártfogoltja volt. Egyszer eljött hozzám ez a vegyész, és láttam, hogy az ideg-összeroppanás szélén áll. Olyan kísérletekről beszélt, amelyeket Li Csang Jen palotájában, a mandarin irányítása alatt folytatott. Kulikon végzett kísérleteket, az emberi életet és szenvedést felháborító módon semmibe véve. Az idegei teljesen tönkrementek, iszonyú félelmek gyötörték. A saját házamban lefektettem az egyik emeleti szobámban, hogy másnap kikérdezzem, ami persze nagy butaság volt.

– Hogy ölték meg? – kérdezte Poirot.

– Azt sosem tudom meg. Arra ébredtem azon az éjjelen, hogy a házam lángokban áll, és még szerencsém volt, hogy ép bőrrel megmenekültem. A nyomozás kimutatta, hogy az elképesztő erejű tűz az emeleten ütött ki, amiben ifjú vegyész barátom maradványai szénné égtek.

Ingles komoly beszédéből láttam, hogy ezzel a kedvenc vesszőparipájához érkezett, és nyilván ő is észrevette, hogy elragadtatta magát, mert bocsánatkérőn nevetgélt.

– De persze – mondta – nincsenek bizonyítékaim, és önök is csak bogaras embernek fognak tartani, mint a többiek.

– Ellenkezőleg – mondta Poirot csöndesen –, minden okunk megvan rá, hogy elhiggyük a történetét. Minket nagyon is érdekel Li Csang Jen.

– Nagyon furcsa, hogy tudnak róla. Nem hittem, hogy teremtett lélek ismeri Angliában. Viszont az érdekelne, hogy szereztek tudomást róla… ha nem vagyok indiszkrét.

– Egy csöppet sem, monsieur. Egy férfi menedéket keresett a lakásomban. Bár erős sokk érte, mégis sikerült annyit elmondania Li Csang Jenről, hogy fölkeltse az érdeklődésünket. Leírt négy embert, a Nagy Négyest, egy olyan szervezetet, amiről mind ez idáig még csak nem is álmodtunk. Az Egyes Li Csang Jen, a Kettes egy ismeretlen amerikai, a Hármas egy úgyszintén ismeretlen francia nő, a Négyesről elmondható, hogy ő a szervezet végrehajtója: a Pusztító. Az informátorom meghalt. Mondja, monsieur, egyáltalán ismerős-e önnek ez a kifejezés: a Nagy Négyes?

– Li Csang Jennel kapcsolatban nem. Nem, nem mondhatnám. De épp mostanában hallottam vagy olvastam róla… méghozzá valami szokatlan összefüggésben. Á, megvan.

Fölkelt, odament egy intarziás lakkvitrinhez, amiről még én is megállapítottam, hogy remekbe készült darab. Egy levéllel a kezében tért vissza.

– Tessék. Egy öreg tengerész levele, akivel Sanghajban akadtam össze. Bár inkább egy ősz hajú vén gazembernek mondanám, aki érzelgősre itta magát. Ezt a levelet is csak részeges ömlengésnek tekintem.

Felolvasta:

Tisztelt Uram!

Lehet, hogy Ön nem emlékszik rám, de egyszer nagy jót tett velem Sanghajban. Tegyen most megint egyet. Pénzre van szükségem, hogy kijussak az országból. Remélem, hogy itt jól elrejtőztem, de előbb-utóbb elkaphatnak. Mármint a Nagy Négyes. Ez élet-halál kérdése. Bőven van pénzem, de nem merek hozzányúlni, nehogy eláruljam magam. Küldjön nekem néhány száz fontot bankjegyekben. Becsületesen vissza fogom fizetni, erre esküszöm.

Az Ön alázatos szolgája:

Jonathan Whalley

– A címzés: Gránit-lak, Hoppaton, Dartmoor. Sajnos ezt én inkább úgy tekintettem, hogy ilyen otromba módon akarnak megszabadítani pár nehezen megszerzett százasomtól. Hátha ezzel tudnak valamit kezdeni… – Átnyújtotta a levelet.

– Je vous remercie,8 monsieur. Máris indulok Hoppatonba, à l’heure même.9

– Istenem, ez nagyon érdekes. Nem mehetnék én is? Nincs kifogásuk ellene?

– El lennék ragadtatva az ön társaságától, de azonnal el kell indulnunk. Így is már öreg este lesz, mire elérjük Dartmoort.

John Ingles csak pár percig tartóztatott fel minket, és csakhamar vonaton ültünk, amely Paddingtonból a délnyugati országrészbe vitt minket. Hoppaton egy kis völgy mélyén meghúzódó falu volt a lápvidék szélén. Moretonhampsteadből kilenc mérföldes utazás után értük el. Körülbelül nyolc órakor érkeztünk meg, de július lévén még világos volt.

Bementünk a falu szűk utcájába, aztán megálltunk, hogy útbaigazítást kérjünk egy öreg paraszttól.

– Gránit-lak – mondta az öreg töprengve. – A Gránit-lakot kérdik, he?

Mondtuk, hogy igen, azt keressük.

Az öreg egy kis szürke kunyhóra mutatott az utca végén.

– Ott van, la. Tán a felügyelőt keresik?

– Milyen felügyelőt? – csapott le fürgén Poirot a kérdéssel. – Mire gondol?

– Hát nem hallottak a gyilkosságról? Szörnyű gyalázat esett. Tócsákban áll a vér, azt mondják.

– Mon Dieu! – mordult fel Poirot. – Azonnal beszélnem kell a felügyelőjükkel.

Öt perc múlva már bizalmas beszélgetésben voltunk Meadows felügyelővel. A felügyelő eleinte roppant kimért volt, de a Scotland Yard nyomozója, Japp felügyelő bűvös nevének hallatán megeredt a nyelve.

– Igen, uram, ma reggel ölték meg. Ronda egy eset. Betelefonáltak Moretonba, én meg azonnal kijöttem. Titokzatos dolognak tűnt, az biztos. Az öreg hetvenéves lehetett, és úgy hírlik, nem vetette meg az italt, a nappali padlóján feküdt. A fején zúzódás, a torka teljesen átvágva. Mindenütt vér, gondolhatja. Betsy Andrews, az asszony, aki főzött rá, elmondta, hogy a gazdájának volt több kis kínai jádeszobrocskája, amelyekről azt mondta neki, hogy nagyon értékesek, ezek mind eltűntek. Ettől persze testi sértésnek és rablásnak tűnt az egész, csakhogy ennek a megoldásnak nem kevés bökkenője van. Az öregembernek két alkalmazottja volt a házban: Betsy Andrews, egy hoppatoni asszony és Robert Grant, egy durva természetű férfi szolga. Grant tejért ment a gazdaságba, mint mindennap, Betsy pedig kint beszélgetett egy szomszéddal. Csak húsz percig voltak távol, tíz és fél tizenegy között, akkor történhetett a bűncselekmény. Grant ment vissza először a házba. A hátsó ajtón ment be, ami nyitva volt… errefelé senki sem szokta zárni az ajtót, legalábbis fényes nappal nem. Betette a tejet a kamrába, és bement a szobájába, hogy elolvassa az újságot, és elszívjon egy cigarettát. Semmi szokatlan nem tűnt föl neki, legalábbis ezt állítja. Aztán bejön Betsy, bemegy a nappaliba, meglátja, mi történt, és akkorát visít, hogy a halott is feltámadna. Ez eddig tiszta sor. Valaki bement, amíg azok ketten nem voltak ott, és azalatt eltette szegény öreget láb alól. De mindjárt feltűnt nekem, hogy meglehetősen hidegvérű lehetett a fickó. Vagy egyenesen a falu utcáján jött, vagy valakinek a hátsó kertjén osont át. A Gránit-lak körül mindenhol házak vannak, amint látja. Hogy lehet, hogy senki sem vette észre?

A felügyelő válasz helyett sokatmondó mozdulatot tett.

– Aha, értem, hogy mit akar mondani – szólt Poirot. – És aztán?

– Hát elég gyanús. Mondtam is magamban: ez bizony gyanús. És ekkor körülnéztem. Azok a jádefigurák. Egy közönséges csavargó honnan gyanítaná, hogy ezek értékesek? Különben is őrültség ilyesmit fényes nappal megkísérelni. És ha az öreg segítségért kiáltott volna?

– Gondolom, felügyelő úr – mondta Ingles –, hogy az a zúzódás a halála előtt keletkezett a fején.

– Pontosan. A gyilkos előbb fejbe vágta, hogy elkábuljon, majd elvágta a torkát. Ez teljesen világos. De hogy a csudába jött-ment? Egy ilyen kis helyen hamar észreveszik az idegent. Egyből kiderítettem: nem jött senki. Alaposan körülnéztem. Előző éjjel esett, és elég tisztán kivehető lábnyomok vezettek ki-be a konyhába. A nappaliban csak két pár lábnyom volt (Betsy Andrews megállt az ajtóban): Whalley úr lábnyoma (ő szövetpapucsot viselt) és egy másik férfié. A másik férfi véres lábnyomát követtem, mert ő a vérfoltokban tocsogott… Már megbocsásson a kifejezésért.

– Nincs miért – mosolygott halványan Ingles –, tökéletesen helytálló ez a kifejezés.

– A konyháig követtem őket… nem tovább. Ez az első jel. Robert Grant ajtajának a szemöldökfáján volt egy halvány folt: vérfolt. Ez a második jel. A harmadik jel az volt, hogy megszereztem Grant csizmáját, amit levetett, és beleillesztettem a nyomokba. Ebből kiderült, hogy bent történt a dolog. Beidéztem Grantet, és őrizetbe vettem; és mit gondolnak, mit csomagoltam ki a bőröndjéből? A kis jádeszobrocskákat meg egy ideiglenes szabadlábra helyezési határozatot. Robert Grant egyszersmind Abraham Biggs, akit öt évvel ezelőtt csuktak le betörésért és rablásért… Mi erről a véleményük, uraim? – kérdezte a felügyelő diadalmas hatásszünet után.

– Az – felelte Poirot –, hogy ez az ügy nagyon tiszta… meglepően tiszta. Az a Biggs vagy Grant bizonyára nagyon buta és iskolázatlan, ugye?

– Az bizony, faragatlan tuskó. Fogalma sincs róla, hogy mit jelenthet egy lábnyom.

– Nyilván nem olvas detektívregényeket! Nahát, felügyelő úr, gratulálok. Megnézhetjük a tett helyszínét?

– Azonnal elviszem oda önöket. Szeretném, ha látná azokat a lábnyomokat.

– Én is szeretném látni őket. Igazán roppant érdekes, felettébb leleményes.

Azonnal elindultunk. Ingles és a felügyelő előresietett. Én kicsit visszahúztam Poirot-t, hogy a felügyelő ne hallja, amit beszélünk.

– Poirot, mit gondol valójában? Lehet itt valami, ami kevésbé szembetűnő?

– Hát ez a bökkenő, mon ami. Whalley elég világosan megírta a levelében, hogy a Nagy Négyes a nyomában van, és mi tudjuk, maga meg én, hogy a Nagy Négyes nem csak egy mumus, amivel a gyerekeket ijesztgetik. Mégis minden jel arra utal, hogy ez a Grant követte el a bűntettet. Miért tette? A kis jádeszobrocskákért? Vagy a Nagy Négyes ügynöke? Bevallom, ez utóbbi valószínűbbnek tűnik. Akármilyen értékes is a jáde, egy alsóbb néposztálybeli ember aligha van tisztában ezzel a ténnyel… annyira biztosan nincs, hogy gyilkoljon érte. Ez, par example,10 eszébe juthatott volna a felügyelőnek. Nyugodtan ellophatta volna a jádékat, és leléphetett volna, ahelyett hogy brutális gyilkosságot követ el. Hát bizony, a mi devonshire-i barátunk nem használta a szürkeállományát. Lábnyomokat méricskélt, közben azonban nem mérlegelt, és nem rendezte el kellő módszerességgel a gondolatait.

Jegyzetek

1 Barátom. (francia)

2 Istenem!

3 Szerencsétlen eset.

4 Úgy igaz.

5 Azaz „félvilági nő”.

6 Mennydörgős mennykő!

7 Tökéletesen.

8 Köszönöm.

9 Még ebben az órában.

10 Például.

Tartalom

1. A váratlan vendég

2. Egy férfi a bolondokházából

3. Többet is megtudunk Li Csang Jenről

4. Az ürücomb jelentősége

5. Egy tudós eltűnik

6. Hölgy a lépcsőn

7. Rádiumtolvajok

8. Az ellenség házában

9. A sárga jázmin rejtélye

10. Croftlandsben nyomozunk

11. A sakkfeladvány

12. A csapda

13. Az egér csapdába esik

14. A hidrogénszőkeség

15. A rettenetes katasztrófa

16. A haldokló kínai

17. A Négyes trükkje beválik

18. A Sziklalabirintusban

Jegyzetek

www.agathachristie.hu

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0