Monty Williams SJ

A hűség útja

LELKISÉG

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Monty Williams SJ:

The Way of the Faithful — The Dynamics of Spiritual Desire — Using the Spiritual Exercises of St. Ignatius of Loyola, Novalis, Toronto, 2017

© 2017 Novalis Publishing Inc.

© Hungarian edition: Jezsuita Kiadó, Budapest, 2021

Fordította: Laczkó Zsuzsanna SJC

Az újszövetségi idézetek Simon Tamás László OSB fordításából,
az ószövetségiek pedig a Szent Jeromos Bibliatársulat Káldi-Neovulgáta Bibliájából valók.

Megjelent a dobogókői
Manréza Ignáci Lelkiségi Központtal együttműködve,
a Szent Ignác-év keretében.

ISBN 978-963-442-057-6

ISSN 2064-0072

Jezsuita Könyvek. Lelkiség

Jezsuita Kiadó, Budapest 1085 Budapest, Horánszky u. 20.

E-mail: info@jezsuitakiado.hu

Honlap: www.jezsuitakonyvek.hu

Felelős kiadó: Horváth Árpád SJ

Tördelés: Bukovszki Antal, Mobileum Kft.

Korrektor: Pávay Andrea

Borítótervezés: Jónás-Meszleny Anna

Elektronikus verzió: Kiss András

AD MAIOREM DEI GLORIAM,[1]

valamint

két családomnak, a jezsuitáknak és a Williamseknek ajánlom ezt a könyvet, és mindazoknak, akikkel találkoztam utamon, és akik megmutatták nekem a szeretet átalakító erejét. Közülük megemlítem a malajziai Maranatha Lelkigyakorlatos Ház, a szingapúri Kingsmere Központ, valamint a hongkongi és dobogókői lelkigyakorlatos házak körüli közösségeket, a Regis főiskolát és közösségét, a Sentir Programot Ausztráliában és Új-Zélandon. Patnek és Vince Lamnek, Grace Chungnak, Pam Guneratnamnak, Agness Tee-nek, családomnak és barátaimnak, Anne és C. P. Loh-nak, Joe-nak, Ronnak, Johnnak, Michaelnek, Kevinnek és Lynnek, és különösen Gerard Johnnak, aki felhívta a figyelmemet az elismeréselméletre.[2]

BEVEZETÉS

AZ EMBERI ÉLET ALAPVETŐ FESZÜLTSÉGE

Boldog voltam, mielőtt találkoztam volna veled.

Most már tudom:

boldogtalan voltam,

míg nem találkoztam veled.

Ez a könyv vallomás. Szerelmes lettem. Pontosabban szólva folyamatosan szerelmes vagyok, és ez állandó változásban tartja az életemet. Könnyű lenne azt mondani, hogy „beleszerettem Istenbe”, mintha ez egyszer s mindenkorra szóló dolog lenne. De ahogy ezt fontolgatom, inkább úgy mondanám, hogy elindultam az Istennel való találkozás kalandos útján. Útközben találkoztam másokkal, akik fontossá váltak számomra, akiket szerettem. Ahogyan ezek az emberek megnyitották előttem benső világukat, nagyobb önelfogadást fedeztem fel magamban, amely tovább nyitogatott egy mélyebb és reálisabb kapcsolatra a Misztériummal. Ez az ölelés átalakít, és még jobban megnyit a többi ember, a világ és valamennyi teremtmény felé. Ebben a nyitottságban élve azt veszem észre, hogy még jobban vonzódom a Szentháromságnak mint aktív Szeretetnek az életébe, aki tevékenyen és szenvedélyesen az Életnek és az egész teremtett világnak szenteli magát.

Felfedezem, hogy a szeretet minden tette – legyen egyszerű vagy bonyolult – ennek a Szeretetnek a kinyilatkoztatása. Ebből a tevékeny Szeretetből fakad, és arra mutat vissza. Nem könnyű ezen az úton járni. Akikkel találkozom, néha kihívást, néha csábítást jelentenek; vannak, akik elbűvölnek, vannak, akik visszautasítanak. Vannak az életemnek zavarba ejtő vonatkozásai, amelyek, ha eszembe jutnak, gyötrelmet okoznak. Vannak olyan aspektusai is, amelyek meglepők, csodálkozást és örömöt váltanak ki belőlem. És aztán ott vannak azok, amelyekkel kapcsolatban még várnom kell, hogy meglássam, mi bontakozik ki belőlük.

Egy dolog átélni ezeket a tapasztalatokat, és egy másik dolog megérteni őket életünk közvetlen összefüggésében. És egészen más dolog elhelyezni őket Istennel való, folytonosan változó kapcsolatunkban és Isten ránk irányuló vágyának fényében. A szerelmes lét arra vezet, hogy számunkra is váratlan módokon ismerjük meg magunkat. Olyan életmódra vezet, amely lehetővé teszi, hogy minden ajándékunkat megosszuk a teremtett világgal, melynek mi is szerves részei vagyunk. Azután törekszünk másokban is (f)elismerni azokat az utakat-módokat, amelyeken Isten ismert (f)el minket, és arra vágyunk, hogy lehetővé tegyük számukra, hogy ők is hasonló módon ismerjék meg önmagukat. A Szeretet szerető embereket teremt, és az a szeretet, amely a létbe szeretett minket, megmutatja számunkra, hogy szerethetők vagyunk, és képesek másokat úgy szeretni, hogy ők is szeretővé és szerethetővé váljanak.

Loyolai Szent Ignác mindezt a saját életében fedezte fel: Lelkigyakorlatai annak az ajándéknak a megnyilvánulásai, amelyet Istentől kapott, és másokkal is megosztott – korának kulturális narratívájában bemutatva. Nem térhetünk vissza naivan Ignác korába és annak narratíváihoz, de arra vállalkozhatunk, hogy megvizsgáljuk, hogyan alkalmazható korunk számára az a dinamika, amely a kegyelemmel való találkozás során zajlik az emberben, s amelyet Ignác feltárt. Ez a tanulmány ezt a témát kutatja.

E könyv a negyedik abban a sorozatban, amely jelenkori megközelítésben mutatja be Loyolai Szent Ignác Lelkigyakorlatait. Az első könyv: Finding God in the Dark — Taking the Spiritual Exercises of Saint Ignatius to the Movies [Megtalálni Istent a sötétben – Szent Ignác Lelkigyakorlatai filmek segítségével, Novalis, 2004] és annak második kötete: Finding God in the Dark II [Megtalálni Istent a sötétben II., Novalis, 2011] kortárs filmeket használ a Lelkigyakorlatok négy Hetének és a Hetek egyes gyakorlatainak szemléltetésére. A második könyv: The Gift ofSpiritual Intimacy [A spirituális bensőségesség ajándéka, Novalis, 2009] a Lelkigyakorlatok szemlélődő értelmezését nyújtja – a spirituális út narratív stratégiáit tartva szem előtt. A harmadik könyv: Stepping into Mystery — Four Approaches to the Spiritual Life [Belépés a Misztériumba – A lelki élet négy megközelítése, Novalis, 2012] a szellemek megkülönböztetésének kérdéseire tekint a Lelkigyakorlatokban. Valamennyi könyv felvetett olyan kérdéseket, amelyekkel a következő könyvek foglalkoztak. A negyedik ama vágy dinamikájának megvizsgálására vállalkozik, amely a Lelkigyakorlatok négy szakaszában (ignáci kifejezéssel élve: négy Hetében) zajló megkülönböztetések mögött húzódik. Egy mozgást mutat be az önmagába zárt biztonságérzet első szakaszától a kreativitás utolsó szakaszáig, addig a kreativitásig, mely a másság és elidegenedés okozta megosztottságokon túllépve közösséget épít. Minden szakaszban jelen van annak egyre mélyebb (f)elismerése, hogy mit jelent „szerelmesnek lenni”, szeretetben élni.

Ellentétben a Lelkigyakorlatok olyanfajta kortárs értelmezéseivel, amelyek a pszichológiai jóllét, a társadalmi és az ökológiai problémák oldaláról közelítenek a témához, ez a tanulmány a következő kérdésből indul ki: mi történik velünk, amikor magukra Ignác gyakorlataira figyelünk, és nem annyira arra, hogy mire használhatjuk őket egy bizonyos ideológia szempontjából. E megközelítés abból a feltételezésből indul ki, hogy embernek lenni azt jelenti, hogy elsősorban arra a Misztériumra figyelünk, akit Istennek hívunk, és hogy ez a figyelem határozza majd meg, hogy mit kezdünk a gondjainkkal. Azt is feltételezi – méghozzá jobban, mint a mi odafigyelésünket a Misztériumra –, hogy a Misztérium ránk irányuló figyelme egy szeretetkapcsolatban folyamatosan arra hív, hogy lépjünk túl azokon az önmagunkról alkotott fogalmakon, amelyeket a társadalom alakított ki bennünk. Ha figyelmesek vagyunk, megtanuljuk annak (f)elismerni önmagunkat – és ezért a többi embert és az egész teremtett világot is –, aminek Isten ismer (f)el minket: kölcsönös kapcsolatok közösségének. Az a kreativitás, amelyre Istennel egyre bensőségesebbé váló kapcsolatunk hív minket, elmozdít bennünket önmagába zárt életünkből és gondjainkból a szeretet olyan közösségének felépítése felé, amelyben mindenki és minden részesedik az élet teljességében. Embernek lenni azt jelenti, hogy a hűségnek ezen az útján járunk.

Az élet teljességére irányuló vágyakozásunk gondjai és feszültségei különbözők az út egyes szakaszain. Ignác ezt úgy kezeli, hogy lefekteti a megtérés előtti és a megtérés utáni megkülönböztetés szabályait, nevezetesen az Első Hétre vonatkozó szabályokat, illetve a Második és az azt követő Hetekre vonatkozókat. Megjegyzi, hogy ebben a témában a megfigyelései nem terjednek ki minden részletre. Az Első Hét szabályai arra valók, „hogy valamiképp észrevegyük és megismerjük a lélekben támadt különböző megmozdulásokat” (Lgy 313).[3] De azért a vágy dinamikája a Lelkigyakorlatok Második Hetétől a Negyedik Hetéig is változik, ezért további finomításra szorulnak Ignác általánosabb szabályai, amelyek segítenek felismernünk azokat a megtévesztéseket, amelyek ellenségesen viszonyulnak emberi természetünkhöz.

Teremtményi természetünknél fogva mind a megtérés előtt, mind a megtérés után irányulhatunk Istenre és a többi emberre, de a bűn miatt képtelennek is találhatjuk magunkat ennek az irányultságnak a teljes megélésére vagy akár csak a (f)elismerésére is. A megtérés folyamat. Amíg kiegyezünk a bűnnel, addig nem jutunk el az Istennel, a többi emberrel vagy akár az önmagunkkal való helyes kapcsolat mindenre kiterjedő érzéséhez, de attól még vágyhatunk rá. Ez a vágy formálja szándékainkat, és megnyit minket Isten közeledésére. Ahogyan ez a vágy egyre jobban testet ölt az életünkben, felfedezzük, hogy imádságunk megváltozik. Korábbi kérdéseink és aggodalmaink is megváltoznak. Ez leginkább az imaidőinkben mutatkozik meg, amikor tudatosabbá válik a vágyunk, hogy kapcsolatban legyünk Istennel. Azután készségessé válunk arra, hogy figyelmesek legyünk ebben a kapcsolatban. De imádságunk és ez a tudatos odafigyelés életünk mindennapi dolgaiban is működik. Ahogy bensőségesebbé válik a kapcsolatunk Istennel, elkezdjük felfedezni azt, ami az imádságok között történik. A nap imán kívüli része eltűnik, abban az értelemben, hogy mindaz, ami a nap folyamán zajlik, közelít az imádság felé – nem jámbor áhítatként, hanem olyan odafigyelésként, amely áthatja mindazt, amit teszünk. Bármi történik is, imádságunk anyagát a mindennapi életünk eseményei képezik. Mindezt úgy is mondhatjuk, hogy lelki életünk láthatóvá válik a mindennapi életünkben.

Szent Ignác a Lelkigyakorlataiban, melyek ráirányítják a figyelmünket arra, hogy miként éljük mindennapi életünket, azt kéri tőlünk, fontoljuk meg, hogyan és hol helyezkedünk el az imádságra való előkészületként, s hogyan és hol vagyunk magában az imádságban. Azt javasolja, hogy imádságunk előtt kérjük Istentől a kegyelmet, hogy „minden szándékom, cselekedetem és tevékenységem tisztán az isteni Felség szolgálatára és dicsőítésére irányuljon” (Lgy 46). Azt kéri, hogy tudatosan váljunk készségessé Isten iránt a szándékainkban, tapasztalatainkban és szokásainkban. Amikor így teszünk, nemcsak az válik tudatossá számunkra, hogy vágy van bennünk Isten iránt, hanem ennél radikálisabban azt ismerjük fel, hogy Isten iránti vágy vagyunk, vágynak vagyunk teremtve. Ignác úgy lát minket, mint akik Istenre való irányultságnak vagyunk megalkotva, bár legtöbbször ennek nem vagyunk tudatában. És még kevésbé vagyunk tudatában annak a spirituális térnek, amelyben állandóan ott vagyunk, amely a „lakóhelyünk”. Ezt Ignác úgy írja le, hogy jelen vagyok „Isten, a mi Urunk előtt, az angyalok, a szentek előtt, akik közbenjárnak értem” (Lgy 232). Ignác számára „szemlélődőnek lenni a cselekvésben” azt jelenti, hogy tudatos bennünk, kik vagyunk – azaz tudjuk, hogy Isten iránti vágy vagyunk; és tudatos bennünk, hol vagyunk – azaz tudjuk, hogy körülvesz és átjár minket Isten szeretetének szüntelen aktivitása, és Isten mindazon erőinek társaságában vagyunk, amelyek az angyalokban és a szentekben nyilvánulnak meg. Ez nem azt jelenti, hogy valami túlvilági eksztatikus elragadtatás állapotában vagyunk, hanem azt, hogy tényleg a legőszintébben éljük az életünket az itt és mostban, megtapasztalva annak ellentétes irányú vonzásait mind önmagunkban, mind önmagunkon kívül. Figyelmünk gyakran ott ragad ezeken az ellentmondásos vonzalmakon – általában egyikük erősebb a többinél –, amelyek ebbe vagy abba az irányba húznak minket, s elterelnek meggyökerezettségünktől és attól, hogy teljesebben megéljük valódi természetünket.

Kapcsolatok határoznak meg minket

Hajlamosak vagyunk arra, hogy életünket a közvetlen szükségleteink vagy a foglalkozásunk, etnikumunk, nemünk és vallásunk alkotta társadalmi hovatartozásunk szempontjából lássuk. Ezek alakítják ki életünk mintázatát, és elterelnek attól a mélyebb mintázattól, amely az Istenhez és az ő irántunk való vágyához való meghívottságunkban nyilvánul meg. A közvetlen szükségletek és ügyek fontosak, és veszélyes elhanyagolni őket, de bele vannak foglalva az Istenhez fűződő folyamatos kapcsolatunk mélyebb mintázataiba. Ténylegesen e mélyebb mintázatok alakítják ki, hogyan éljük meg ezeket a közvetlenebb gondokat. A két mintázat befolyásolja egymást; megfontolt tudatosságot követel tőlünk annak megkülönböztetése, hogy az egyes esetekben melyikre figyeljünk jobban. E kihívás mögött azok a kérdések húzódnak meg, hogy miként olvassuk és értelmezzük önmagunkat, és hogy miért épp így értelmezzük az életünket. Talán józan paraszti ésszel gondolkodunk a dolgok rendjéről és arról, hogyan éljünk. Mivel kultúránk hangsúlyt fektet rá, még akár valamiféle pszichológiai módszereink is lehetnek önmagunk megértésére. És – akár tetszik, akár nem – mivel társas lények vagyunk, annak megfelelően is értelmezzük magunkat, ahogyan egymásra hatunk a családunkkal, barátainkkal, a körülöttünk lévőkkel, a különböző csoportokkal – azokban a korokban és azokon a helyeken, amikor és ahol épp vagyunk. Ahogyan ezek a tényezők változnak, úgy mi is változunk, és az is, hogy mit tartunk sürgető szükségletnek. De e kapcsolatok alapjaként, és amögött, hogy ezek a kapcsolatok mennyire tartják fontosnak a Misztériumot, akit mi Istennek nevezünk, mindig ott van a folyamatos, elsődleges kapcsolatunk ezzel a Misztériummal. Néha ezt az elsődleges kapcsolatot erősíti a többi kapcsolatunk és saját önértelmezésünk, és néha ez az elsődleges kapcsolat ellentétes azzal, amit a többi kapcsolat kínál. Elakadunk az egymással ellentétes kapcsolatokban, így szükségünk van arra, hogy megfontoljuk és megkülönböztessük, mit tegyünk.

Megfontolásunkat, megkülönböztetésünket az a tény is bonyolítja, hogy ambivalensen viszonyulunk Istennel való elsődleges kapcsolatunkhoz, mivel egy ilyen bensőségesség egyszerre vonz és taszít minket. Nehezítik a megkülönböztetést azok az ellentétes érzelmek is, amelyeket minden további kapcsolatunk iránt érzünk. És az ellentétes érzelmek ott lehetnek akár a saját személyiségünk különböző dimenzióin belül is.

Csodálatos lenne, ha a dolgok egyszerűbbek lennének, de nem azok. Így szembesülünk azzal, mennyire összetett dolog annak felismerése, hogy mi kívánatos igazán, mi lehetséges igazán, és mit kell tennünk.

A kapcsolatok a vágy következtében lesznek nyilvánvalóvá

Ignác azt kéri, imádkozzunk Isten benső ismeretéért, amelyből azután szeretet fakad, ami Isten szolgálatában nyilvánul meg (Lgy 104). A vágy dinamikája, mely az apostoli megkülönböztetéshez vezet, az Istennel megélt bensőséges kapcsolatban gyökerezik, és a teremtett világ tudatos, szerető szolgálatában lesz nyilvánvalóvá. Ezért úgy tűnik, hogy mielőtt megkülönböztetünk – abban az értelemben, hogy mit tegyünk, de abban az értelemben is, hogy miként értelmezzük a környezetet, amelyben élünk –, arra van szükségünk, hogy fejlesszük ezt a bensőségességet, intimitást Istennel, amely az elsődleges kapcsolatunkat alkotja. Ha ez nem történik meg, félreértelmezzük az összes kontextust, amelyben élünk, legyenek akár szentek, akár világiak.

Nem arról van szó, mintha ezt a bensőségességet Isten már nem kínálta volna fel nekünk. Isten szeretetének ereje megerősíti azt, ami jó bennünk, és megünnepli azt, ami életet ad, hogy így örülhessünk annak, ami már most jelen van számunkra. Ez a szeretet megvigasztal minket összetörtségünkben, amikor akaratlanul is csapdába esünk. És meg is hív minket önmagunkon túlra, olyan utakra, amelyek teljesebb életet kínálnak, és elvezetnek az élet teljességére. Mindezekben azt tapasztaljuk, hogy a szeretet körülvesz minket, belép narratíváinkba, és együtt jár velünk az úton.

A vágy dinamikája

E könyv ezt az életünkön és az időn átívelő utat vizsgálja. Nem az átmenetekhez kapcsolódó rítusok drámai pillanataira vagy rendkívüli spirituális tapasztalataira összpontosít – legyenek azok bármilyen fontosak is –, hanem inkább a kegyelemmel átjárt vágy dinamikájára, amely az általános és mindennapi életünkben jelentkezik. Arra tekint, hogyan bánunk a hétköznapi dolgainkban azokkal a feszültségekkel, melyek a mélyebb spirituális intimitás vágya és azon vágy között jelennek meg, amely arra ösztönöz minket, hogy bármi okból elmeneküljünk ettől az intimitástól.

Szent Ignác a Lelkigyakorlatainak a legközepére tesz egy elmélkedést, amelyet a Két zászló elmélkedésnek nevez (Lgy 136). Katonai hasonlattal élve úgy írja le azt a feszültséget, amely valamennyi ember életének minden pillanatában jelen van, mint ami a sátán zászlaja (mérvadó értékrendszere) és Krisztus zászlaja között húzódik. Ignác borzalmas környezetben ábrázolja a sátánt, aki félelmet és rettegést keltve küldi el talpnyalóit, hogy csalják tőrbe az embereket: ébresszék fel bennük a vágyakozást a gazdagság iránt, legyen az bármiféle gazdagság, hogy így könnyebben elnyerjék a világ megbecsülését, és azután elbizakodottan a gőg csapdájába essenek, amely egyre több romboló cselekedetre vezeti őket. Ezzel szemben Krisztus vonzó küllemű, aki követőinek azt a küldetést adja, hogy menjenek el az egész világra, és az embereknek a legmagasabb fokú lelki szegénységben élt életet ajánlják, amely így szembemegy a sátán által becsapott világ értékeivel. Ez a szegénység az Atyától való radikális függéshez, a belé vetett teljes bizalomhoz vezet, amely nem más, mint az alázat.

A legtöbbünk életében ez a dinamikus feszültség gyakran teljesen öntudatlanul működik a mindennapjainkban. Gazdagságunk nem feltétlenül anyagi, lehet bármi, amit adottságunknak tekintünk, legyen az szellemi, fizikai, társadalmi vagy akár lelki adomány. Ezek általában csodálatot keltenek az emberekben. A tehetséges emberek az ezekre adott társadalmi válaszokat gyakran úgy veszik, mint ami jár nekik, és ennek alapján olyan életet élnek, amely fellobbantja önzésüket. De ha azt választjuk, hogy minden ajándékunkat annak tekintjük, ami valójában – azaz ajándéknak, és nem identitásunk benső részének –, akkor felfedezzük, hogy embernek lenni azt jelenti, hogy elfogadjuk radikális lelki szegénységünket. Embernek lenni azt jelenti, hogy nem vezet félre minket a világ gondolkodásmódja, sőt gyakran szembeszállunk vele. A világ életmódja helyett abban a spirituális intimitásban bízunk, amelyet Isten kínál fel nekünk, annak alapján éljük életünket, amelyet mindannyian ajándékba kaptunk. Az ilyen radikális bizalom az isteni gondviselésben, mely létbe hívott, támogat, fenntart minket, és helyreállítja önazonosságunkat, de nem tesz minket felelőtlenné, hogy passzívan úgy fogadjunk mindent, ami történik, mint ami Istentől való. Szükségünk van a megkülönböztetésre, meg kell kérdeznünk magunktól, hogy ami vonzó számunkra, az Istentől való-e vagy sem, és vajon Isten országának épülésére szolgál-e.

Életünk útja egymással konfliktusban álló vágyak között vezet

Miközben a narcizmus és az önmagunkon való felülemelkedés közötti feszültség életünk minden pillanatában jelen van, hasznos feltennünk a kérdést, hogyan tapasztaljuk és értelmezzük ezt az élet teljessége felé vezető utunk különböző szakaszain.

Hogyan tapasztalja meg az ember a gazdagságot, a megbecsülést és a gőgöt – és ezek ellentétét, a szegénységet, a megalázottságot és az alázatot –, amikor elfordul Istentől? Hogyan tapasztalja meg ezeket, amikor ráébred, hogy bár a bűn foglya, Isten mégis szereti, és így Istenhez fordul? Hogyan veszi észre ezeket az irányultságokat, amikor megpróbálja rászánni magát, hogy Krisztus követőjévé váljon? Hogyan mutatkoznak meg ezek, amikor Krisztus követőjeként vele vagyunk szenvedésében és halálában? Hogyan vagyunk ezek tudatában, amikor elfogadjuk és megéljük a feltámadás ajándékát?

Isten irántam való szeretetének elfogadásában folyamatosan változom, és így egyre jobban megengedem magamnak, hogy ez a szeretet megnyisson. Ezzel együtt az énképem is változik, és változik a dinamikája a megkülönböztetésnek is, amely által mind a csapdáimat, mind a szeretetre való felszabadulásomat értelmezem. Valójában a szeretet arca és a szeretetre szóló meghívásom változik, ahogyan haladok a spirituális érettség útján. Az előző útszakaszokra építünk, mivel nélkülük nem tudjuk fenntartani a figyelmünket, hogy jelen legyünk jelenlegi énünk és annak számára, amire meghívást kapunk egy adott időben.

A lelki út későbbi szakaszaiban nem tudjuk a megkülönböztetés korábbi formáit használni. A jelen a múltra épül, de különbözik tőle. Továbbá tudnunk kell, hogy a jövő is formálja jelenünket. A jelen reális értelmezése felöleli mind a múltat, mind a jövőt.

Gyakran előfordul, hogy amikor észrevesszük, hogy ezen az úton vagyunk, rájövünk, hogy már sokkal korábban elindultunk rajta. Csak évekkel később vesszük észre – amikor visszatekintünk a múltunkra, és reflektálunk rá –, hogy utunk kezdeteinek hol vannak a gyökerei. Lehet, hogy a saját életünkben. Lehet, hogy korábban, a családi kapcsolataink dinamikáján belül. Még az is lehet, hogy néhány pillanatban csendes bizonyossággal úgy érezzük, ezért az útért születtünk, vagy akár beleszülettünk ebbe az útba. Jeremiás próféta írja: „Mielőtt megformáltalak az anyaméhben, ismertelek, és mielőtt kijöttél anyád méhéből, megszenteltelek; prófétául rendeltelek a nemzetek számára” (1,5). Mindannyian beleszülettünk abba a lelki útba, amelyen most vagyunk. Akár tovább is mehetünk, és azt is mondhatjuk, hogy az emberiség és az egész teremtett világ, amelynek szerves részét alkotjuk, ezért az útért jött létre. A teremtett világnak szüksége van a Teremtőre, és a Teremtő szereti teremtményét. Akármilyen félelmetes torzulásokat sugall és produkál is a gonosz, nem tagadhatja – bár meghiúsíthatja – a teremtett világ legmélyebb vágyát arra, hogy helyes kapcsolatban legyen a Teremtővel. Itt nem áll szándékunkban a gonosz ontológiáját vizsgálni. Észleljük a jelenlétét és a hatásait a történelmünkben, a világunkban és önmagunkban. Észleljük Isten hatalmát is, hogy ő az általa meghatározott időben legyőzi a gonoszt, jóra fordítja, és így el fog jönni az az idő, amikor „Krisztusban mindnyájan életre fognak kelni. Mindenki a maga rendje szerint: elsőként Krisztus, azután azok, akik Krisztuséi, az ő eljövetelekor. Azután jön a vég, amikor majd átadja az uralmat az Atyaistennek” – ahogy Pál mondja a korintusiaknak írt első levelében (15,22-24).

Hol van a helyünk ezen az időn és téren átívelő kozmikus úton, és hogyan járulhatunk hozzá mindenek egybefoglalásához Krisztusban, aki majd mindent visszaad az Atyának? Ráébredünk, hogy ez az út már születésünk előtt megkezdődött, és azután is folytatódni fog, hogy fizikai testünk jelenlegi formája feloszlik. Végső soron Istentől jövünk, Istenhez térünk vissza, és a nekünk adatott út Istentől van. De ebben az életben, és ott, ahol most vagyunk, hogyan járjunk azon az ösvényen, amely mindennapi életünkben tárul fel, és az élet minden pillanatában jelen van? Azoknak, akik valamilyen vallási hagyományhoz tartoznak, ott vannak a kultikus rítusok – szentségek, meditációs csoportok, lelkivezetés –, melyek életet adnak és útmutatást nyújtanak. De mit tegyünk a mindennapi élet forgatagában?

Nem a nulláról kell elindulnunk. Hitrendszerekben szocializálódunk. Neveltetésünk mind elméletileg, mind gyakorlatilag tudtunkra adja, hogyan keressük és tartsuk fenn a kapcsolatot Istennel. A saját hagyományunknak megfelelő kézikönyvek és katekizmusok útmutatást adnak, hogyan viselkedjünk és tartozzunk a csoporthoz. Megtanuljuk, hogy üdvösségünk érdekében mit higgyünk és hogyan higgyünk. Az más kérdés, hogy a tényleges életünkben, a gyakorlatban mit kezdünk ezekkel az ismeretekkel.[4] Azokat a taktikákat, amelyek szerint ténylegesen élünk, két dolog formálja. Egyrészt az, hogy mi személyesen mit találunk hasznosnak, másrészt azok a kényszerhelyzetek, amelyek a posztmodern lelkiismeretből adódnak. A posztmodern gondolkodás eleve gyanúsnak találja azokat, akik az intézményeket irányítják, és gyanakszik az általuk hozott törvényekre, melyek meghatározzák erkölcsi és lelki életünket. E taktikák szerint különböztetünk meg, bár azt is mondhatjuk, hogy nem különböztetünk meg. De a megkülönböztetés több egy iránytűnél. Életünket a vágyak dinamikája irányítja. A gyakorlatban a bennünk és körülöttünk lévő, egymásnak ellentmondó hangok mondják meg, mit tegyünk és hogyan tegyük, ezek a hangok tárgyalnak egymással azon a porondon, amelyet az életünknek nevezünk. Ezért jó, ha látunk egy példát arra, hogyan működnek. Loyolai Szent Ignáchoz fordulunk, aki olyan időszakban élt, amikor az addigra kialakult világ összeomlóban volt, és a modernitás új világa még nem született meg teljesen.

Szent Ignác élete: a tisztuló vágyak útja

Szent Ignác (1491-1556) kora épp olyan volt, mint a miénk. A hagyományos életvitel számára kihívást jelentettek a tudományos felfedezések, amelyek megváltoztatták az emberek valóságról alkotott képét; a felfedezőutak, melyek nyomán új népek, civilizációk és országok kerültek napvilágra; az iszlám beáramlása a nyugati kultúrába; a keresztény hagyomány konfliktusai; a katolikus egyházon belüli korrupció és széthúzás; az intézményes hatalomra vetülő gyanakvás; a hatalmi harc a politikai világban; és olyan betegségek – például a pestis és a kolera –, melyek kultúrára, társadalmi osztályra és vallásra való tekintet nélkül terjedtek. Mit tegyen az ember az ilyen mély, gyors és elsöprő változások közepette? Hogyan éljen, hogyan találjon értelmet, biztonságot és odatartozás-érzést az életet megerősítő és megünneplő módon?

Amikor az általunk ismert világ összeomlik, és egymásnak ellentmondó utak kínálkoznak a valóság értelmezésére, hajlamosak vagyunk visszahúzódni magunkba, hogy életadó utat találjunk. Ignác eleinte azt gondolta, ezt az utat úgy lehet felfedezni, ha önmagát teszi a világegyetem középpontjává. A fiatal Ignác hiú, erőszakos és haszonleső volt, csak az érdekelte, hogyan szerezzen magának hírnevet a világban. De – vonzó külseje, intelligenciája és energiája ellenére – erre irányuló kísérletei sehová sem vezettek. Elégedetlen volt. Amikor egy helyi háborúban súlyosan megsebesült, hazavitték gyógyulni. Betegsége volt megtérésének a kezdete: életvitele megváltozott. Addig a gőg vezérelte, onnantól Krisztus apostolává vált környezetében és korában. A változás akkor történt, amikor megértette, mit jelent önmagává válni, önmagának („szelfnek”) lenni. Ahogy elkezdett figyelni magára, felfedezte, hogy énjében az ellentétes vágyak feszültséget okoznak – egyes vágyak olyan gyönyörhöz vezették, amely után hamar elégedetlen lett, más vágyak viszont maradandó elégedettségérzéshez juttatták. Ignác élete során e második ösvényt követte. Ez nem volt könnyű vagy egyszerű számára. Arra irányuló vágyai, hogy egyszerű zarándok legyen Jeruzsálemben, azután az, hogy vándorprédikátor legyen, majd hogy tanulmányait befejezve társaival visszatérjen Jeruzsálembe – és ezek önmagukban mind jó vágyak voltak –, sorra meghiúsultak. Azután vágyai találkoztak Isten rá irányuló vágyaival, és végül – saját spontán reakciója ellenére – a Jézus Társasága alapítójaként és általános elöljárójaként Rómában lakott.

Ez a radikális elmozdulás az önközpontúságtól a szolgálat felé egy spirituális út kezdetét jelenti. Ignác lelki útja legjobban a saját tapasztalatain alapuló Lelkigyakorlatokban követhető nyomon, melyeket azért alkotott, hogy másokat is segítsen felfedezni Isten jelenlétét az életükben. Ebben a kapcsolatban – a növekvő figyelmesség által – felfedezik a növekvő spirituális intimitás egyedi útját. Ez a bensőséges lelki kapcsolat lehetővé teszi számukra, hogy Krisztus társaiként a világot a közösség és kreativitás helyévé tegyék.

Ez az út emelkedik. Csak úgy jutunk el az intimitás magasabb szintjére, ha már sikeresen elértük és fenntartjuk a figyelem alacsonyabb szintjeit. Az út az Isten világosabb megismerésére, mélyebb szeretetére és közelebbi követésére irányuló vággyal kezdődik. Ezt a vágyat először a jelenlegi életünkkel való elégedetlenségként érezzük, és amikor megpróbáljuk enyhíteni e boldogtalanságot, kísérleteink nem visznek közelebb az öröm maradandó érzéséhez.

Így tehát útra kelünk.

A vágy nagyobb spirituális intimitáshoz vezető útjának szakaszai

Az első szakasz a szorongásainkon át vezet, amelyekkel szembesülnünk kell. Túlvisz azokon a korlátolt módokon, ahogyan eddig önmagunkat, Istent és a világot láttuk. Ezen a szinten a csapdáinkat fedezzük fel, amelyek – bár ennek sokszor egyáltalán nem vagyunk tudatában – megkötöznek minket. De e csapdáknál mélyebben és áthatóbban felfedezünk egy szeretetet is, amely folytonosan a létbe szeret minket.

Amikor ezt elfogadjuk, készen állunk az út második szakaszára, amely megtanítja, hogyan éljünk ebből az újonnan felfedezett és mélyebb szeretetből. Az itt megvalósított feladatok alapvető bensőséges istenkapcsolatra vezetnek, amelyből szeretet fakad, és ez a szeretet arra indít, hogy Isten országának felépítésén munkálkodjunk. Ekkor Krisztus társaivá válunk, és együtt haladunk vele az Atyjához visszavezető úton. Amikor felfedezzük ezt az öntudatosabb Istenre irányultságot, de még a világ szerinti kategóriák alapján értelmezzük – ez az első szakasz vége –, akkor eljutunk annak érzékeléséhez, hogy egy olyan kapcsolat misztériumában élünk, amely magában foglalja és meg is haladja a kultúra által formált gondolkodásunk kategóriáit. És e ponton engedjük, hogy inkább a kapcsolat, mintsem az intellektuális értelmezés legyen a megkülönböztetésünk alapja.

Ezen az úton, ahol misztériumként élünk a Misztériummal, elérjük a spirituális intimitás harmadik szakaszát. Jézus mögött haladunk, követjük, amint belép szenvedéstörténetébe, s a szenvedésen és halálon át utat nyit az Atyához. Lemond a világi hatalomról, és e kiszolgáltatottságban belép az üresség állapotába. Amikor mélyebbre hatolunk a Misztériummal való kapcsolatunkban, mi is lemondunk a hatalomról, és tudatosan belépünk a kiszolgáltatottság és üresség radikális állapotába, amelyben teljesen attól a Misztériumtól függünk, akit Jézus Atyának nevez. Ebben az állapotban Isten megnyit minket arra, hogy úgy legyünk jelen a világban, ahogyan korábban kizártnak tartottuk. Továbbvisz gettósított érzékenységeinknél és hatalmi játszmáiknál, s kitárulunk egy olyan inkluzivitás felé, amely a teremtett világ egészét magába öleli.

Ezen az úton az Atya új életre kelti szeretett Fiának emberségét, és új teremtés veszi kezdetét, amelynek feltámadás a neve. És így az Atya minket is – akik egyszerűen ott maradunk, jelen vagyunk Jézus számára a kiüresedés felé tartó útján – elvezet a spirituális intimitás végső szakaszába. A negyedik szakaszban túljutunk a kiüresedés e világi olvasatán, miszerint az társadalmi passzivitást jelent, és az ürességet a kreativitás talajának kezdjük látni. Eltölt minket a Lélek, és látjuk, hogy új teremtést nyilatkoztat ki, amely a világ összetörtségéből bukkan elő. Az Atya élő igéivé válunk, és meghívást kapunk, hogy munkálkodjunk együtt vele és Fiával, valamint azok közösségével, akik az idők folyamán építik és fenntartják Isten országát ebben a világban. Krisztushoz hasonlóan az Atya együttérző irgalmasságának leszünk tanúi a saját korunkban és környezetünkben.

Ez a szint mélyebben bevezet minket a világba: a tudatosságnak ebben az új szakaszában még világosabban megtapasztaljuk világunk csapdáit és rendezetlenségeit. Arra kapunk meghívást, hogy úgy legyünk jelen benne, ahogyan Krisztus volt jelen számunkra a spirituális intimitás első szakaszában. Arra kér minket, hogy oly módon ismerjük (f)el a világot, ahogyan az még nem ismeri (f)el önmagát. Felismerjük, a világ azért kiált, hogy szeretőbb és együttérzőbb lehessen, mert erre lett teremtve. Jelenvalóvá válunk e fájdalom számára, és – ahogy Krisztus a kereszten – együttműködünk az Atyával ennek a nyomorúságnak az átalakításában. És az út folytatódik. A spirituális intimitás spirál, amely egyre mélyebben egyesít minket Istennel, ugyanakkor egyre mélyebben belevisz a teremtett világ rendezetlenségeinek nyomorúságaiba is.

Ha rátekintünk erre a lelki útra, azt látjuk, hogy először azoknál a feszültségeknél torpanunk meg, amelyek a zárt, előre megírt forgatókönyv szerint működő, félelem által fenntartott világok és azon nyitottság[5] között vannak, amely elérhetővé vált számunkra, amikor tudatosult bennünk Istenbe gyökerezettségünk. Amikor elfogadjuk ezt a meggyökerezettséget, belőle kezdünk élni. Ilyenkor abban a feszültségben találjuk magunkat, amely e meggyökerezettségnek a hitet kereső értelmezés kategóriái szerinti olvasata és a mély, személyes istenkapcsolat olvasata között húzódik. A személyes istenkapcsolat meghaladja az ilyen definíciókat, ugyanakkor fényt is vet rájuk. Olyan hit ez, amely az értelmezés bármiféle elvi formájának látja a szükségességét, de a korlátait is. Felfedezzük, hogy amikor ilyen Misztériumban élünk, az erőt ad nekünk, így most a világ csapdái nem ejtenek foglyul minket. Kezdünk még mélyebben ráébredni, hogy a spirituális vágy dinamikája túlvisz minket azon a kísértésen, hogy a valóság irányítását megkísérlő hatalom egyik megnyilvánulását egy másikkal helyettesítsük. Mások arra vonatkozó terveit, hogy a világnak milyennek kellene lennie, nem kell a saját tervünkkel helyettesítenünk. Gyakorlatilag felfedezzük, hogy istenkapcsolatunk bensőségesebbé válása a peremre szorultakhoz, az elidegenedettekhez, a megtörtekhez és az elfeledettekhez visz minket – saját életünkben és máshol egyaránt. Az anawim[6] körében találjuk magunkat, azok között, akiknek nincs hatalmuk a világban.

A hatalom csábításán túl – amely arra vonatkozik, hogy a saját elképzelésünk szerinti világot valósítsunk meg – olyan ürességbe lépünk be, amely manipuláció nélkül képes elhordozni mindazt, amivel találkozik. Ez a hordozás nem beletörődést jelent a világ folyásába, ahogyan ez az Első Hét megkülönböztetései során felismert kétségbeesésben történik. Megváltozik a szándékunk. Most már ismerjük a bensőséges lelki kapcsolatot Istennel, és abban élünk. Megtanultunk bízni ebben az intimitásban. Ebben tudunk várakozni, még akkor is, amikor megtapasztaljuk azokat a borzalmakat, amelyekkel a teremtett világ rendezetlensége sújt minket sebezhető állapotunkban. Ez a vértanúság tanúságtétele. Kiüresedünk. Ebben az ürességben jelenik meg az Isteni Vágy hatalma, amely arra irányul, hogy a világ a kölcsönös adás és elfogadás közösségévé váljon. Ennek az ürességnek a megélése visz el minket a negyedik szakaszba. És mégis, még ebben a szakaszban is azt fedezzük fel, hogy még mindig szétfeszülünk a félelem és a szeretet között. Egyrészt ott van bennünk az elégedettség egyik formája, amely bár nem a világból való, érti azt a világot, mely azt tartja, hogy Isten közeledik hozzánk, nekünk mindössze várakoznunk kell. Ez passzivitás, amely megelégszik Isten szemlélésével. Másrészt meghívottnak érezzük magunkat a kreativitásra, amely aktívan keresi, hogyan tegye a világot és a megsebzett teremtést egy mindenkihez tisztelettel és gondoskodással viszonyuló otthonná. Ez szemlélődés a cselekvésben.

Ez a biztonságtól a kreativitás felé vezető út kockázatvállalással járó lelkiséget alakít ki bennünk. Folyamatosan önmagunkon túlra hív és vezet – szenvedélyes istenszerelemben. Olyan elkötelezett kapcsolatba hoz a világgal, amely a világot és minket egyaránt átformál. Ezen az úton egész biztosan szenvedünk, de találunk benne életet is, valamint békét, örömöt és társakat, akik azt az életet ünneplik, amelyet most keresünk. És érdekes módon ezt az utat nem ezoterikus gyakorlatokban vagy a magas fokú misztika palotáiban találjuk meg, hanem a mindennapi életünkben. Amikor figyelmessé válunk saját életünkre, felfedezzük, hogy olyan úton járunk, amely lehetővé teszi számunkra, hogy egyre bensőségesebb kapcsolatban éljünk Istennel és a teremtett világgal.

Félelem vagy szeretet

Ez az út rámutat, hogy a narcizmus dinamikája a félelemből indul ki, és az önigazoló ideológiákon át olyan gettókba vezet, ahol a hasonló gondolkodású emberek – a hasonlóságot az egységgel összetévesztve – a bűnrészesség állapotában élnek, amely elfogadja és támogatja a status quót. Ugyanakkor az önmagunkon való felülemelkedés dinamikája abból az ámulatból indul ki, amelyet az vált ki, hogy felfedezzük: Isten szeret minket. Megtanítja, hogyan éljünk olyan szeretetben, amely addig ismert énünkön és az elbukott teremtett világ kényszerűségein túl olyan kreativitáshoz vezet, mely elköteleződik a világ mellett, hogy átalakítsa.

Ezt a két dinamikát így állíthatjuk párhuzamba:

Félelem

Szeretet

biztonság

meggyökerezettség

ideológia

Misztérium

hatalom

üresség

elégedettség

kreativitás

Életünk folyamán észrevesszük, hogy mindegyik szakasz az előzőre épül, és a korábbi szakasz vigasztalásai elvezetnek minket a figyelmesség következő szakaszának rendezetlenségeihez. Így a meggyökerezettség lehetővé teszi számunkra, hogy felfedezzük, hogyan ragadtunk bele különböző ideológiákba. Amint megtanultunk megbirkózni ezekkel a csapdákkal, azt vesszük észre, hogy egyre mélyebbre hatolunk a Misztériumban. Ebben a Misztériumban élve felfedezzük a hatalom csapdáit. Amikor a keresztutat járjuk, felfedezzük, hogy magunk mögött hagyjuk a hatalomnak azokat a formáit, amelyek foglyul ejtenek.

Kiszolgáltatottá, sebezhetővé és kiüresedetté leszünk. Amikor mindennapi életünket ebben az ürességben éljük, az a kísértésünk támad, hogy ne vonódjunk bele a világ dolgaiba, amelyek között élünk. De a Lélek szenvedélye lángra lobbant minket, hogy ajándékaival kreatívak legyünk a világban. Így a vigasz által felszabadított energiáink azokra a helyekre visznek minket, amelyek megtérés után kiáltanak, és amelyeket vigasztalanságnak érzünk.

Ekkor megfigyeljük, hogy amint kinyílunk Isten felé, a vigasz vigasztalansághoz vezet, a vigasztalanság pedig vigaszhoz. Ezen az úton a szeretet ölelése lassan meggyógyítja sérült lelkünket. Felmelengeti szívünket, hogy megünnepeljük az életet, ahogy megadatott, és bátorít, hogy tekintsünk rá vágyaink sérült és még vissza nem hódított területeire, hogy felszínre kerüljenek és átalakuljanak. A vigasztalanság csupán azt jelenti, hogy tudatosulnak bennünk életünk rendezetlenségeinek mintázatai és megtapasztalásai. A szeretetnek jellemzője, hogy megkeresi és megmenti, ami elveszett. Így az Istenre irányultság, amely táplál, megerősít, és megünnepelteti velünk az életet, azt is megjeleníti előttünk, ami pusztítja az életet – ezáltal segíti annak átalakulását. így a vigasz vigasztalansághoz vezet, és a vigasztalanság elvezet a következő vigaszhoz. Ignác megjegyzi, hogy amikor az ember vigasztalanságban van, akkor „készüljön fel, és tegye magát fogékonnyá az eljövendő vigasztalásra” (Lgy 7). Hasonlóképp Ignác rámutat: „Akinek vigaszban van része, gondoljon arra, hogyan viselkedik majd a jövőben bekövetkező vigasztalanságban. Gyűjtsön új erőt arra az időre” (Lgy 323).

E könyv a sajátos vigaszokat és vigasztalanságokat vizsgálja, valamint sorozatukat, ahogyan a mindennapi életünkben megjelenik. A történelmi, kulturális, társadalmi és politikai erők tényleg formálják az életünket, és olyan struktúrákat alkotnak, melyek hatnak arra, hogy mit teszünk. Valójában azonban az mutatja meg, hogyan és hol vagyunk a lelki utunkon, amit az élet mindennapi ügyeiben teszünk. Könyvünk témája a mindennapi életben zajló megkülönböztetés, valamint azok az erők, amelyekkel a megkülönböztetések folyamán találkozunk, amikor figyelmessé válunk saját életünkre. Ezeket a dinamikákat Szent Ignác Lelkigyakorlatai alapján értelmezzük.

Szent Ignác Lelkigyakorlatai

Ezekben a gyakorlatokban Ignác azt kéri tőlünk, hogy lelki növekedésünk eltérő szakaszain áthaladva különböző kegyelmekért imádkozzunk. Ezért amikor utunk első szakaszán járunk, szégyenért, összezavarodottságért, szomorúságért és elborzadásért imádkozunk. A második szakaszban bensőségességet kérünk, amely összekapcsol minket az Atyával a szeretetteljes szolgálatban; ez a szolgálat azt mutatja, hogy Krisztus társai vagyunk. A harmadik szakaszban másfajta szégyen- és szomorúságérzetért imádkozunk, amikor szenvedése során ott vagyunk Krisztussal, aki az Atya szeretett Fiaként szenved. A negyedik szakaszban azért imádkozunk, hogy örömet tapasztaljunk, amikor Krisztus feltámadásában osztozunk, és művének részesei vagyunk a világban.

Ignác az Isten szeretetében való elidőzés imádságos kontextusába helyezi ezeknek a kegyelmeknek a kérését. E kérések abból a vágyból erednek, hogy a lelkigyakorlatozó egész életét Isten dicséretének, tiszteletének és szolgálatának szeretné szentelni. Az ignáci Lelkigyakorlatok során az imádság zárt kontextusában tapasztaljuk meg a vigasz és a vigasztalanság érzéseit, amelyek alapján a megkülönböztetést végezzük. Az egyes gyakorlatok „kontrollált körülmények között végzett pontos kísérletek”. De lehetséges-e Ignác meglátásait a mindennapi élet tágabb valóságában alkalmazni? Ahhoz, hogy ezt megtegyük, először is látnunk kell a narcizmus és az önmagunk meghaladása közötti feszültség dinamikus működését a Lelkigyakorlatok valamennyi szakaszában, másodszor pedig azt, hogy vajon a Lelkigyakorlatokban a figyelmesség egyik szintjéről a másikra való elmozdulás hasonlít-e ahhoz, amit mindennapi életünk lelki útján tapasztalunk.

Az első esetben az ember narcizmusa és az Isten szeretete közötti kölcsönhatás alapozza meg az ént (szelfet), és arra hívja, hogy lépjen túl jelenlegi énképén. Az énnek az önérdek irányítása alatt álló dimenziói – melyek azt keresik, hogy az én hogyan valósuljon meg minél jobban a jelen létállapotban – küzdhetnek az út ellen, amelyet a „Másik”[7] kínál fel. Az a világszemlélet forog itt kockán, amely alapján az én működik. Úgy élünk elképzelt világainkban, mintha valósak lennének. A valóságnak ezt az elképzelését, amely kiszorítja a tényleges valóságot, átöleli az isteni Szeretet. Ez a szeretet mindig arra törekszik, hogy az ént megszabadítsa azoktól az illúzióktól, amelyeket az én azért alakított ki, hogy otthont teremtsen magának. Életünk minden szakaszában valamennyien találkozunk ezzel a feszültséggel. De a Szeretet ölelése, amelyet a Másik felkínál, napvilágra hozza, amit visszafojtottunk, semmibe vettünk vagy leértékeltünk. Ezek feltárulása – amíg egzisztenciális szinten el nem fogadjuk őket – fenyegető számunkra. Nemcsak azért, mert lehetséges veszélyt jelentenek kialakított életstílusunkra, hanem azért is, mert félünk tőlük, ugyanis az ismeretlenség, amelyet hordoznak, szorongást kelt bennünk.

Ebben a kontextusban Isten szeretetét először a félelem vonatkozásában tapasztaljuk meg. Mivel e félelem leplezetlen, először az összezavarodottság érzésében nyilvánul meg, amikor Isten utáni vágyunk és az ezzel ellentétes, önmagunk megőrzésére irányuló vágyunk kapcsolatba kerül egymással. Amint kezdünk ráébredni, miként estünk csapdába, és hogyan működünk együtt ezzel a rendezetlenséggel, e felismerés a szégyenérzet irányába mozdít el minket. De amint egyre inkább megszabadulunk ettől a rendezetlenségtől, elborzadunk. Nemcsak attól, amit tettünk, hanem a viselkedésünk mögött meghúzódó lélekölő mintázatoktól is, valamint attól, ahogyan a világ elcsábít és rabul ejt minket. Mindezekben a félelem dinamikája működik. Először az a félelem jelenik meg, amely a társadalmi viselkedésminták csapdájában tart minket. Ezek biztonságot jelentenek, de nem nyújtanak spirituális intimitást. Ez a félelem gyakran olyannyira része az életünknek, hogy még csak nem is tekintjük félelemnek, hanem tévesen a hanyagság sajátos szokásának nevezzük. Eltorzult istenkapcsolatból származik, és ennek eredményeképp téves fogalmunk alakul ki Isten működéséről. A félelem, ha nem fékezzük meg, és nem hatástalanítjuk, növeli lelki vakságunkat. Szerződéses kapcsolatba merevít minket az általunk alkotott istenképünkkel, és e kapcsolat egyre inkább a törvény betű szerinti megtartásává válik.

Ezen a szinten részben legyőzzük a félelmet, amikor az imádság és elmélkedés során felfedezzük, hogy Isten szeret minket, és kiszabadít az ilyen csapdákból. Ez úgy valósul meg, ha imádságban rátekintünk jelen életünkre és élettörténetünkre. Felfedezzük kiszolgáltatottságunkat és azt a tényt is, hogy a bennünk és körülöttünk lévő rendezetlenség erői ellenére sem semmisültünk meg. De azt még fel kell fedeznünk, hogyan éljünk teljesebb életet. Kultúránk szokásai és múltunk olyan gondolkodásmódokra és viselkedésformákra tanítottak minket, amelyek félreértik a Misztériumot, aki teljesebb életre hív meg minket – túl azokon az ideológiákon, amelyek alapján megterveztük az életünket.

A félelem e második szintjén az ideológia és az intimitás közötti feszültséggel találkozunk.

A Lélek munkája rajtunk és bennünk azt jelenti, hogy az életünket meghatározó zárt és összetört mítoszokat átalakítja nyitott mítoszokká. Ekkor már nem tervekben, teológiákban vagy saját hagyományunk szimbólumvilágában[8] bízunk, hanem ennél mélyebben, abban a megélt kapcsolatban, amelyet azzal a Misztériummal alakítottunk ki, akit a keresztény világban „Atyának” hívunk. Ugyanazt a szót használjuk, amelyet az ember Krisztus használ annak a Misztériumnak a megszólítására, amelyben gyökerezik. Amikor ugyanabban a kapcsolatban élünk, amelyben Krisztus embersége van az Atyával, képesek vagyunk követni Krisztust, amikor az Atya felé vezető emberi útján rálép a szenvedés és a halál ösvényére. Az a feszültség, amelyet ebben a kiszolgáltatottságban tapasztalunk meg, a hatalom és az üresség között van. A hatalom, melyet egy zárt közösség gyakorol a szimbólumvilágához való ragaszkodása által, és amely a másságot rombolónak látja, valamint az üresség között, amelyet akkor ölelünk magunkhoz, amikor túllépünk egy ilyen zárt közösség normáin az inkluzivitás egyre tágabb formái felé.

Ebben a szakaszban vagy annak a közösségnek a normái szerint határozzuk meg magunkat, amelyhez tartozunk, vagy az Atyával megélt kapcsolatunk által, aki senkit és semmit nem zár ki, nem utasít el. Ha életre váltjuk ezt az önmagunk meghaladására, a kiüresedésre szóló meghívást, akkor szembesülünk mindennapi életünk választási lehetőségeivel. Választhatunk az elégedettség – mely Istenhez vezető útnak fogadja el azt, ami jelenleg adott – és a kreativitás között, amely azt keresi, hogyan alakíthatja át a környezetét, hogy az emberibb legyen az egész teremtett világ számára. Mivel Isten képére és hasonlatosságára vagyunk teremtve, meghívásunk arra szól, hogy kreatívak legyünk, ahogyan Isten is az.

A hűség útja elvezet minket a biztonság korlátozott formáitól a kreatív életbe, amelyben legjobb tudásunk szerint hozzájárulunk az Atya folyamatos kreativitásához, teremtéséhez. Ez az út egyre mélyebben visszavezet minket azokba az összefüggésekbe, amelyek közt élünk, hogy helyes kapcsolatokat alakítsunk ki a teremtett valóságon belül. Az emberségben való növekedésünk annak megfelelően zajlik, ahogyan a továbbiakban a félelem és szeretet közötti feszültséggel bánunk. A félelem korlátok között tart minket; a szeretet abba a Misztériumba helyez, amely az általunk ismert világon és értelmezésmódokon túlra hív minket, míg ebben az ismert világban élünk és átalakításán munkálkodunk.

A lelki út

Amit a fentiekben írtam, az a Loyolai Szent Ignác Lelkigyakorlataiban fellelhető dinamika egyik olvasata. E gyakorlatok a lelki fejlődés négy különböző szakaszán vezetnek át. Mindegyik az előző szakaszban kapott kegyelmekre épül. Az első szint lebontja azt a képzelt világot, amelyben élünk, hogy megtapasztaljuk Isten szeretetét, mely áthatol az affektivitásunkat korlátozó csapdákon. A második szint igyekszik átalakítani az életmódunkat azáltal, hogy saját történeteinket érintkezésbe hozza Krisztus életének evangéliumi történeteivel. Krisztus belép egzisztenciális narratíváinkba, és átalakítja őket, így egy mélyülő személyes intimitás alapján élhetünk. Ez az intimitás elvezet minket a lelki fejlődés harmadik szakaszába, ahol Krisztust szenvedésében és halálában követjük. Ez a szint elképzelt világaink határain túl visz minket, az üresség és az isteni gondviselésre való teljes ráhagyatkozás állapotába. Ebből az ürességből fakad a feltámadás tapasztalata, amely megadja a kegyelmet, hogy kreatívak legyünk ahhoz, hogy bukott világunkban felépítsük Isten országát. Miután így megváltozunk, mélyebb szinten térünk vissza az első szakasz világába, hogy folytassuk átalakítását. Magunkhoz öleljük, ami elidegenedettnek mutatkozik, és megosztjuk másokkal, amit ezen a lelki úton kaptunk, hogy a kölcsönös kapcsolatok egyre növekvő hálózatát alkossuk.

Ezen az úton újra és újra félretesszük önmagunk, mások, sőt még Isten (f)elismerésének is a korlátolt formáit, hogy így jobban szeressünk és élettelibbek legyünk. Mindig megvan bennünk a hajlam, hogy megálljunk vagy visszaforduljunk ezen a zarándokúton. A félelemként megmutatkozó narcizmus önmagunk meghaladásának dinamikája ellen dolgozik. A „másság” – vagyis az, amit ismeretlennek tapasztalunk, és ellentétesnek tartjuk azzal, akinek gondoljuk magunkat, vagy azzal, ahogyan a világ működését ez idáig értelmeztük – félelemmel tölt el minket. Arra vonatkozó feltételezésünk, hogy az ismeretlen hogyan fog cselekedni, korlátok közé szorít minket. Feltételezésünket a félelem alakítja ki.

A félelem jellemzői

Belenevelődünk a félelembe. A félelmeket – kulturális és történeti kontextusokban – a társadalom alakítja ki és teszi jelentőssé számunkra. Ahogyan belenövünk egy kultúrába, annak attitűdjei, értékei és előfeltételezései, sztereotípiái, viselkedésmintái, gondolatai és meggyőződései alakítanak minket. Ebben a szélesebb összefüggésben helyezkedik el a család dinamikája és narratívái, amelyekbe beleszületünk, és amelyeket magunkévá teszünk. Ennél személyesebb szinten ott vannak egyéni mitológiáink is, amelyeket az életünkben tapasztaltakra reflektálva, azokat értelmezve alakítunk ki. Ezek a tényezők formálják, hogyan értelmezzük identitásunkat, és bár alapot adhatnak önértelmezésünkhöz, korlátozzák is azt. Félelmeink által beilleszkedünk a jóváhagyott normák közé, és megfelelünk az elvárásoknak, még akkor is, ha e tényezők elvesznek tőlünk a növekedésre, önelfogadásra és bizalomra vezető lehetőségeket. Elsődleges érzelemként a szocializációs félelem valójában a szorongás, a szégyen, a sajnálkozás, a megalázottság, a tagadás, az elnyomás és a túlkompenzálás tapasztalataiban mutatkozik meg. Az ilyenfajta félelem képzeletbeli következményekkel fenyeget minket, s vannak személyes és társadalmi történeteink, amelyek megerősítik bennünk, hogy ezek a félelmek jogosak. A félelem alkalmazkodásra ösztönöz minket – a figyelmünk korlátozása árán.

Amikor az áll figyelmünk középpontjában, hogy mit tilt a tekintély, akkor ezzel korlátozzuk tapasztalatainkat és a tapasztalásra való nyitottságunkat. Ekkor egy elfogadható hermeneutika alapján értelmezzük a már eleve korlátozott adatokat, és úgy reagálunk rájuk, hogy azzal csak megerősítjük megcsonkított világszemléletünket.[9] Amit természetesnek tartunk, az valójában mesterséges. Ámbár sokunk nem is félelemként tapasztalja meg a félelmet. Annyira hozzászoktunk, hogy normálisnak tekintjük, ahogy mindent átjár, amit látunk, mondunk vagy teszünk. Akár tudatos ez bennünk, akár nem, a félelem kultúrájában élünk. Még a tömegmédia is – általában az erőszakra és a reklámokra helyezett hangsúllyal, az emberek mesterségesen kreált hiányosságaira építve – hozzájárul e mindent átható alapérzéshez, amely ellen pedig küzdünk, ha emberek szeretnénk maradni.

A félelem félreértelmezteti velünk, mit jelent embernek lenni. Korlátozza annak a kontextusnak a tudatosságát bennünk, amelyből élünk; megtiltja, hogy feldolgozzuk azokat az adatokat, amelyeket ezekből a kontextusokból kapunk, így helytelen következtetéseket vonunk le, és rossz döntéseket hozunk. Megbénít, ezáltal megfoszt minket szabadságunktól, így megbetegszünk, kerüljük a kockázatot, és a zárt vagy összetört mítoszok csapdájában maradunk. A félelem egy neurotikus önérdeknek rendeli alá az irgalom, a vendégszeretet, a nagylelkűség, a nyitottság, a csodálkozás, a bölcsesség és a türelem keresztény erényeit. Ez káoszt okoz, mivel a rend, amelyet szeretne megvalósítani és fenntartani, önmagában rendezetlen. Ha e félelmet nem fékezzük meg és nem bontjuk le, egyre jobban kiterjed, életünk mind nagyobb területeit fedi le, míg végül a kényszeres viselkedés csapdájában találjuk magunkat. Ahelyett, hogy haladnánk a spirituális úton, hajlamosak vagyunk elakadni a sértettségben, neheztelésben, és ugyanazokat a történeteket ismételjük az életünkben. Olyan ez, mintha nem tudnánk sebességet váltani, és arra lennénk kárhoztatva, hogy ugyanazokat a viselkedésmintákat ismételjük, amelyeket természetesnek és normálisnak fogadunk el. Hacsak nem gyakorlunk olyan önfegyelmet, amelyet áthat szeretett voltunk mély átérzése és az erős hit abban, hogy képesek vagyunk viszontszeretni, akkor kényszereink rögeszmévé válnak, amely függőségekhez vezet, és végül megszállottak leszünk.

De abban a kontextusban, hogy elfogadjuk szeretett voltunkat és a szeretetre való képességünket, felismerhetjük a félelmet, amely oly nagy mértékben uralkodott, oly sokféle módon és életünk oly sok szintjén, és elkezdhetünk elhatárolódni tőle. Ennek az elszakadásnak különböző szakaszai vannak. Azzal kezdődik, hogy – magunkra és másokra gyakorolt hatásai alapján – (f)elismerjük rendezetlenségünket. Amit eddig elnyomtunk, az most teljesen öntudatlanul megmutatkozik viszonyulásainkban, viselkedésünkben. A félelem valójában egyfajta önfeltárás. Feltárja mások számára, hogyan viszonyulunk az élethez. Mivel sebezhetők vagyunk, az életet fenyegetettségek sorozatának látjuk – a bizalomteli kapcsolatok humanizáló dinamikája nélkül. Az a félelem, amely az agresszió oldaláról közelít a tapasztalathoz, erőszakot használ a rendről alkotott korlátolt elképzelésének fenntartására. Ez az erőszak azokban a formákban van, amelyekkel fenntartjuk biztonságunkat, anélkül, hogy elfogadnánk az Isten szeretetében való megtartottságból fakadó mélyebb meggyökerezettségünket. Olyan világszemléletekkel racionalizálja álláspontját, amelyek Istent hitrendszerekbe illesztik bele. Ezek korlátozzák Isten szabadságát és a Törvényt meghaladó, folyamatos, irgalmas gondoskodását az egész teremtett világról. Az erőszak gyengeségében azzal védekezik, hogy hatalmi pozíciókat alakít ki, és onnan működik. Azáltal törekszik kontrollálni azt, amit nem ért, hogy tönkreteszi, vagy saját szolgálatára kötelezi. Pragmatizmusában fenntartja a status quót, abban érzi jól magát, habár ezzel elfojtja a kreativitást és az olyan közösségek építését, amelyekben helye van a különbözőségnek, és meg is ünneplik.

A szeretet jellemzői

A szeretet átalakítja a félelmet azáltal, hogy átöleli a félelmet őrző emlékezetet és azokat az állapotokat, amelyek azt kiváltották. Ha megnyílunk a szeretetre, lehetővé teszi számunkra félelmeink (f)elismerését. Ez gyakran nem azonnal és drámai módon történik. A szeretet lassú folyamatban, másképpen tudatosítja a félelmet. Amit korábban elnyomtunk, vagy amiről nem vettünk tudomást, lassan elkezd felszabadulni. Ahogyan felemelkedik a tudatosulás szintjére, konkrétan belátjuk, hogy elnyomtuk. Ez az állapot depresszióvá alakul, amikor felismerjük, hogy nekünk is mennyi részünk van abban, ami akadályozza az életet. Ahogy próbálunk megküzdeni a depresszióval, kifelé irányul és haraggá válik, az pedig szorongássá alakul. Ez a fajta szorongás feltárja az emberi állapot sebezhetőségét és kiszolgáltatottságát az irányíthatatlan helyzetekben. De még ekkor is, ahogy egyre jobban megnyílunk a szeretetre, e szorongás ámulattá alakul, amikor felismerjük, hogy – akár önmagunk ellenére is – Isten gondoskodik rólunk.

A traumákra adott, a mindennapi életünkben újra és újra megismétlődő válaszok az identitásunkat az énképünkkel azonosítják.

A szeretet lehetővé teszi, hogy ezek a traumák előjöjjenek és tudatosuljanak. A szeretet feloldja a traumák okozta szorongást. Ez spirituális növekedéssel jár. Többé már nem érezzük magunkat a múlt foglyainak. Most más összefüggésben látjuk múltunkat. Máshogyan tapasztaljuk meg önmagunkat. A félelem fokozatosan ámulattá alakul. Mind a félelem, mind az ámulat olyan erőkre adott válasz, amelyek az ember irányításán kívül állnak. A félelem úgy látja ezeket az erőket és állapotokat, mint amelyek ártanak annak, amit jóllétként észlelünk. Az ámulat viszont úgy tekint rájuk, mint amelyek Isten együttérző irgalmában vannak, és Isten útjai nem a mi útjaink, Isten gondolatai pedig nem a mi gondolataink. Isten vágya számunkra az élet teljessége, amely minden elképzelésünket felülmúlja. A félelem és az ámulat ugyanazokat a testi érzeteket válthatja ki, de dinamikájuk teljesen különböző. A félelem a zárt mítoszok és a beletörődés csapdájába ejt, az ámulat reményt és új életet kelt. Míg egyetlen félelmetes esemény jelentős, az egész felnőtt életre megmaradó pavlovi reflexet tud kiváltani, a szeretet működése képes kitörölni vagy semlegesíteni a negatív tapasztalat hatásait. Idővel átalakul a jelentése valami pozitívvá, életigenlővé. A nemlétezés fenyegetettsége által kiváltott félelem annyiban reális, amennyiben reális az az elképzelt világ, amelyben élünk. Amikor belépünk félelmeink területére, az gyakran a meghalás egyik formájának tűnik. Csak akkor fedezzük fel, hogy e halálok nem az életünk végét jelentik, hanem ajtók egy új és teljesebb életre, amikor már vannak személyesen átélt tapasztalataink erről – ilyen vagy olyan formában. És ekkor egy elképzelt világból elmozdulunk egy másikba, amely életadóbb és emberibb. Nem a semmi felé mozdulunk el. Az Istennek elkötelezett élet ámulattá alakítja a félelmet. Ezt akkor érezzük, amikor felfedezzük, hogy az a tapasztalat, amelyről azt gondoltuk, megsemmisíti az életet, valójában olyan tapasztalathoz vezetett, amely minden képzeletünket meghaladóan megerősíti az életet. Az ámulatot nem az váltja ki, hogy győzedelmeskedtünk a halál felett; tudjuk, hogy ezt nincs hatalmunk megtenni. Inkább azért jelenik meg, mert van valaki – és boldogan valljuk, hogy ez a valaki egy személyes Isten –, aki képes kiszabadítani minket rendezetlenségeinkből, ezt akarja is, és ebben az esetben csakugyan meg is tette.

Félhetünk Istentől, mert helytelen fogalmunk van róla, és ítélkező, büntető Istennek látjuk. Félhetünk Istentől, mert neki tulajdonítjuk a teremtett világ rendezetlenségének pusztító következményeit. Ilyenkor nem vesszük észre, hogy Isten szeret minket, és törődik velünk akkor is, amikor magunk is rombolóan viselkedünk. Félhetünk Istentől, mert a lelki úton járva átalakulunk, és az ismeretlen, amely önmagunkon túlra hív, félelmet vált ki, amit Istenhez kötünk. Félünk, hogy hibázunk ítéleteinkben, mert nem ismerjük az összes tényt, amely alapján jól tájékozottan dönthetnénk. Félhetünk Istentől, mert útjai titokzatosak, és szabadon bánik velünk, teremtményekkel. Ez feltárja számunkra, hogy teljesen Istentől függünk egy olyan világban, amelyet ostromol a gonosz, és amelyet alig tudunk irányítani. Félhetünk Istentől, mert még mindig a bűn foglyai vagyunk, akkor is, ha az Istennel való mélyebb kapcsolat és a szabadság felé haladunk. Félünk Istentől, mert amikor magunkba fordulunk, és bűnösségünket fontolgatjuk, büntetésre számítunk, és félünk tőle. Megfeledkezünk arról, hogy Isten akkor is szeret, amikor vétkezünk, és arról a tényről, hogy ez a szeretet azért közeledik felénk, hogy megszabadítson a bűntől. A narcizmusunk és a rajta való felülemelkedésünk vágya közötti feszültség ambivalenciát kelt bennünk, mert ellentétes irányba húz és szétszakít az Istenről alkotott kétféle elképzelésünk. Ez az ambivalencia és a vele járó bizonytalanság félelmet kelt bennünk.