A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

New Adventures in Space Opera, edited by Jonathan Strahan

Tachyon Publications LLC, San Francisco, 2024

Fordította: Ballai Mária, Huszár András, Kemenes Iván, Kleinheincz Csilla,

Kőszeghy Anna, Nógrády Vajk, Pék Zoltán, Tamás Gábor

New Adventures in Space Opera

Copyright © 2024 by Jonathan Strahan

Introduction “From New Space Opera to Here…” © 2023 by Jonathan Strahan

All rights reserved.

Hungarian translation © Ballai Mária, Huszár András, Kemenes Iván,

Kleinheincz Csilla, Kőszeghy Anna, Nógrády Vajk, Tamás Gábor, 2024;

Ballai Mária, 2020, Pék Zoltán, 2018, Tamás Gábor, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2024

További copyright információk a Forrásokban találhatók.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla, Roboz Gábor

Borítótervező: Müller Péter

Tördelő: Kozári Imre

Korrektor: Dobos Attila

ISBN 978-963-566-783-3

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Hálával és köszönettel mindazoknak, akik valaha űrhajót bocsátottak útra egy papíruniverzumban

TARTALOM

Jonathan Strahan
BEVEZETŐ: AZ ÚJ ŰROPERÁN IS TÚL

Tobias S. Buckell
A ZEN MEG AZ ŰRHAJÓÁPOLÁS MŰVÉSZETE

Yoon Ha Lee
MUNKÁN KÍVÜLI ELFOGLALTSÁG

Arkady Martine
MINDEN KIRÁLYNAK HITT SZÍN

Alastair Reynolds
SZÉPASSZONYFÜVES ÉJSZAKÁK

T. Kingfisher
FÉM, AKÁR A SÖTÉTBEN ÍZLELT VÉR

Charlie Jane Anders
IDEIGLENES (Z)ŰRZAVAR A TÉRIDŐBEN

Aliette de Bodard
MÉLYÁLCA

Seth Dickinson
MORRIGAN A FÉNYÖZÖNBEN

Lavie Tidhar
A RÉGI FÜGGELEM

Becky Chambers
EGY JÓ ERETNEK

Anya Johanna DeNiro
UTAZÁS KIRÁLYNŐTOROKBA

Ann Leckie
A JOGOSULTAK

Sam J. Miller
BOLYGÓRAB

Karin Tidbeck
A SKIDBLADNIR UTOLSÓ ÚTJA

Köszönetnyilvánítás

Források

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

JONATHAN STRAHAN
BEVEZETŐ: AZ ÚJ ŰROPERÁN IS TÚL

Robert Silverberg két alapvető témát azonosított be a science fiction zsánerében: az idő- és az űrutazást. Felvetése szerint az űropera utóbbinak az a válfaja, mely a romantikus kalandot az űrbe helyezi, léptékét pedig kibővíti. Az űropera meghatározásával többen is megpróbálkoztak, mióta Wilson Tucker 1941-ben ezzel a lesajnálónak szánt kifejezéssel illette a szerinte „kontár, zsibbasztó, áporodott és megkopott űrhajós mesék”-et. Kezdve Brian Stableforddal, aki a The Encyclopedia of Science Fictionben{1} úgy írta le az űroperát, mint „színes, akciódús kalandtörténet”-et, „melynek középpontjában bolygó- vagy csillagközi konfliktus áll”, és Jack Williamsonnal, aki a The New Encyclopedia of Science Fictionben{2} úgy hivatkozik rá, mint „a világűrben játszódó, könnyed hangvételű kalandtörténet”-re, „mely a modern science fiction fő hajtóerejévé nőtte ki magát”, egészen addig, hogy Norman Spinrad szórakoztató módon (és nem teljesen helytelenül) az űroperát „SF-köntösbe öltözött, színtiszta fantasy”-nek nevezte.

A lényegre talán jobban rátapintott Paul McAuley, aki a Locus „új űropera” témájú különszámában az alábbiakkal igyekezett meghatározni a zsánert: „…burjánzóan romantikus cselekmény, csillagtól csillagig terpeszkedő birodalmak és fényéveknek fittyet hányó űrhajók, melyek közül akár csak egynek a megépítése is kimerítené egy naprendszer összes fémkészletét… tele álegzotikus árnyalatokkal, és pukkadásig megtömve mesterkélt lendülettel.” Vagyis röviden: az űropera világűrben játszódó, nagy ívű, romantikus kaland. Kell hogy szerepeljen benne űrhajó, a science fiction ikonjainak legfontosabbika, mely – miként Brian Aldiss fogalmazott Space Opera{3} című 1974-es antológiájának bevezetőjében – „szélesre tárja az űropera roppant bronzkapuját, és szabadjára engedi az emberiséget megannyi hatalmasság közepette”. Mese istenszerű gépekről, mindent elemésztő katasztrófákról, az univerzum felfoghatatlan távlatairól és az idő végtelenségéről. Egyúttal, ismét Williamsonhoz visszakanyarodva, az „…ismeretlen és rendkívül ellenséges peremvidékre kirajzó emberiség mítoszának kibontása”{4}.

Bár a százharminc-egynéhány év során, mióta az 1890-es években megjelentek az első protoűroperák, az SF ezen válfajával sokan és sokféleképpen próbálkoztak, végső soron mindig is nagyjából a fentiek jelölték ki a határait. Az biztos, hogy amikor nekiláttam összeválogatni, mi kerüljön ebbe a könyvbe és mi ne, több vezérelvet is szem előtt tartottam. Először is, egy űropera elsődleges színtere az űr kell hogy legyen – egy hajó, netán állomás –, és csak alkalmanként látogathatunk el bolygók felszínére. Másodszor, lakott univerzumban kell játszódnia. Ha a történet főszereplője útra kel, találkoznia kell valakivel. Végül pedig: nagy tétekre van szükség. Ez jelentheti E. E. „Doc” Smith galaxisrombolását vagy Aliette de Bodard szívszaggatását, a lényeg, hogy az űroperának olyan érzetet kell keltenie, mintha a világ érzelmi vagy fizikai megsemmisülés küszöbén állna.

Ezzel kijelöltük határainkat. Az űropera címszóval kiadott történetek – elképzeléseink a helyszíneikként szolgáló birodalmakról, az űrhajók természetéről, legénységük összetételéről és a kalandokról, melyekben ezeknek az űrhajósoknak részük van – jelentős változásokon mentek keresztül az olyan elbeszélések óta, mint Edmond Hamilton 1928-ban, a Weird Talesben megjelent, „Crashing Suns” című meséje a Csillagközi Őrjáratról. A ponyvamagazinok fénykorának színes, harsány történetei, melyek fő mozgatórugója a technooptimizmus és az emberiség kiválasztottságtudata volt – és melyek, legalábbis kívülről szemlélve, általánosnak tűntek a 30-as, a 40-es és az 50-es évek során az Egyesült Államokban (példaként említhető a Skylark of Space E. E. „Doc” Smithtől, vagy A. E. van Vogt „Black Destroyer” című novellája) –, a későbbiek során olyan kifinomultabb, merészebb munkáknak adtak teret, mint a Judgement Night C. L. Moore-tól és a Tigris! Tigris! Alfred Bestertől.

Az 50-es évek a változás kora volt a science fiction számára. A ponyvamagazinok idejének leáldozta azzal járt, hogy a műfaj, mely eddig elsődlegesen kisebb lélegzetvételű próza formájában képviseltette magát, regényterjedelemre váltott, mégpedig nagy kiadók gondozásában és komoly népszerűséget kivívva, bár arra még várni kellett néhány évet, hogy a sikerlistákon is felbukkanjon. Ez a változás akkor kezdődött, amikor olyan írók, mint Leigh Brackett, Jack Vance és Cordwainer Smith az 50-es és a 60-as években korszakos űroperáikkal új szintre emelték a műfajt – ezek közé sorolható Frank Herbert 1965-ös, klasszikussá vált bestsellere, a Dűne is. Brian Stableford megfigyelése szerint az 50-es évek végére az űropera számos toposza – például a galaktikus birodalom szüzséje – standard keretrendszerré nőtte ki magát, melyre akár a komoly science fiction is támaszkodhatott. „Amint erre sor került”, írja, „az űropera számára olyannyira fontos hatalmas lépték többé nem a sallangmentes kalandtörténetek kizárólagos előjogát képezte, ennek köszönhetően a klasszikusnak nevezhető űropera napjai pedig leáldoztak”. Ami nem azt jelentette, hogy többé senki sem írt vagy adott volna ki ilyesfajta „klasszikus” űroperákat. A 70-es évekből a leginkább említésre méltóak Larry Niven és Jerry Nouvelle terjedelmes regényei, különösen a díjnyertes Szálka Isten szemében, valamint a következő évtized talán legnépszerűbb űropera-sorozata, mely Orson Scott Card eredetileg novellaként publikált Végjátékával vette kezdetét. Csakhogy az űropera sem volt már a régi: komorabb és politikailag érzékenyebb lett. M. John Harrison 1975-ben megírta The Centauri Device című regényét, mellyel teljesen felforgatta az űropera konvencióit. Mintha az lett volna a célja, hogy megölje az űroperát, vagy legalábbis, hogy antiűroperát alkosson. Ehelyett műve arra provokált másokat, hogy felvegyék a kesztyűt, és ismét megváltoztassanak mindent.

Mire az Interzone nevű brit magazin 1982-ben megjelentetett egy „fegyverbe szólító”, radikális, keményvonalas SF-et követelő vezércikket, már felbukkant egy új nemzedék, mely készen állt rá, hogy eleget tegyen ennek a felszólításnak. Az első képviselőjük Iain M. Banks volt, akinek Emlékezz Phlebasra című regénye jellegét és léptékét tekintve merészen és dacosan operaszerű, ugyanakkor politikailag nagyon is balra hajlik. A „Kultúrát” bemutató SF-regénysorozat a kora 80-as években egyszerre határozta meg az űroperákkal szembeni kritikai és kereskedelmi elvárásokat. Sok kortársával ellentétben Banks szinte kizárólag regényterjedelemben írt.

Ez az újfajta űropera azonban már nem a századforduló technológiai meséje volt. A 80-as évek kezdetén, amikor az Államokban szárnyait bontogatta a cyberpunk, sok szerző számára már nem tűnt relevánsnak, hogy vakmerő űrkalandokról írjon, melyekben az új határokat kereső, kiválasztott-tudattal megáldott hősök elviszik a „civilizációt” holmi őslakóknak. A kolonializmus és a birodalomépítési törekvések egyre kevésbé számítottak elfogadhatónak, az univerzum pedig eddigre jóval sötétebb helynek tűnt. Az űropera fókuszában már nem a kirajzás és a mindenség birtokba vétele állt, hanem az, hogy ebben a mindenségben hogyan lehetséges a túlélés. Ez a változás tetten érhető Stephen Baxter, Paul McAuley, de még Colin Greenland munkásságában is. A kulcsműveket McAuley Quiet Warja, továbbá Jackaroo novella- és regényfüzére, valamint Alastair Reynolds Jelenések tere sorozata jelentik, melyek úgy őrizték meg a hagyományos űropera csillagközi léptékét és nagyszerűségét, hogy közben tudományos igényüket tekintve még szigorúbbá és ambiciózusabbá váltak.

Ebben az időszakban az Egyesült Államokban két, kritikai szempontból jelentős alkotó lépett színre. C. J. Cherryh a 70-es években kezdett publikálni, és 1981-ben, a Mélyállomás című katonai űroperával találta meg a hangját. Alliance-Union regényfolyama olyasfajta részletgazdag ábrázolásra törekvő, társadalomtudományos fegyelemmel állt hozzá a műfajhoz, melyre addig kevés példa akadt, és melyből aztán karrierje központi munkája, a nagyszabású Foreigner-sorozat fő hajtóereje lett. Lois McMaster Bujold 1986-ban debütált, és olyan írásoknak köszönhetően, mint a „Borders of Infinity” és a „The Weatherman”, a Miles Vorkosigan főszereplő nevével fémjelzett katonaiűropera-sorozata rövid időn belül kivívta helyét a zsáner legfontosabb kortárs képviselői között. Bár a sorozat egyes regényeit – a The Warrior’s Apprentice-t, a Brothers in Armst, a The Vor Game-et és a többit – gyakran könnyed hangvétel jellemzi, bizonyos, genderrel és szaporodással kapcsolatos témák előtérbe helyezése újszerű és fontos gesztus volt a szerző részéről.

A 90-es évek derekán Dan Simmons, Vernor Vinge, David Brin, Walter Jon Williams, Ken MacLeod és M. John Harrison egyaránt olyan fontos űroperákat írtak, melyek nemcsak szépirodalmi igényűek, elgondolkodtatóak, komorak és gyakran felkavaróak, de nagy ívűen romantikusak is, helyszínük a világűr, és óriási színpadokon játszódnak. A 90-es években az új űropera már kezdett előtérbe kerülni, de csak az új évezred első évtizedében virágzott ki igazán. A korszak első valóban jelentős regénye a Jelenések tere volt Alastair Reynoldstól, melyet számos, az Interzone-ban publikált novella előzött meg (mint a „Galactic North”), és több fontos kisregény követett (például a Diamond Dogs és a Turquoise Days). Ezek az írások sötét, belakott világokat ábrázolnak az űropera eszközeivel. A Jelenések tere után olyan művek következtek, mint Neal Asher fullasztóan erőszakos Polity könyvei, Paul McAuley nagyszabású Quiet War sorozata, Walter Jon Williams politikai témájú Dread Empire’s Fall regényei, Tobias S. Buckell Xenowealth történetei, valamint Linda Nagata, Greg Bear, Charles Stross, Nancy Kress, Elizabeth Bear és mások munkái.

Bár papíron és képernyőn továbbra is bőséggel jelentek meg klasszikus űroperák, ez az „új űropera” megkérdőjelezte saját alapjait, kitágította látókörét, és egy dacosabb, aktívabb álláspont felvételére törekedett. Ekkortájt, valamikor 2003 környékén különféle online beszélgetésekben vettem részt az új űropera kapcsán, aztán segítettem összeállítani a Locus új űroperának szentelt számát, továbbá Gardner Dozois-val közösen megszerkesztettem a műfajról átfogó képet nyújtó The New Space Opera és a The New Space Opera 2 antológiákat. Izgalmas időszak volt.

Ez a kötet viszont arról szól, ami ez után következett. Az útról, mely S. A. Corey 2011-es regényével, a Leviatán ébredésével (azaz a korszak feltehetőleg legnépszerűbb űroperájával) folytatódik, aztán olyan művekhez vezet, mint az ambiciózus Mellékes kegyelem Ann Leckie-től, a Vezércsel Yoon Ha Leetől, majd olyanokhoz visz tovább, mint Nnedi Okorafor Bintije, Martha Wells Kritikus rendszerhibája, a Birodalomnak nevezett emlék és az A Desolation Called Peace Arkady Martine-tól, a Far from the Light of Heaven Tade Thompsontól, a Sweep of Stars Maurice Broaddustól vagy éppen a Some Desperate Glory Emily Teshtől. Bár az űropera, és tágabban értve a science fiction szerzői mindig is törekedtek rá, hogy írásaikat irodalmi értékekkel is felruházzák, mostanra a történetek középpontjában álló karakterek igazán sokszínűek lettek, és elkezdték mélyrehatóbban megkérdőjelezni az őket körülvevő világ szerkezetét. A birodalom dicsfénye megkopott, működésének borzasztó következményei egyre behatóbb vizsgálat tárgyát képzik. Az „új űroperától” elmozdultunk a következő állomás felé. És hogy az milyen is pontosan? Nyitottabb, változatosabb, különféle szemszögek bemutatására törekszik, és határozottan, kritikusan vizsgálja történeteinek ideológiai alapjait, miközben továbbra is teljes mértékben megfelel annak, amit Silverberg, Hartwell és Spinrad értett űropera alatt.

2020-ra a műfaj táptalajra talált, és maga az űropera mostanra valahol Teixcalaan roppant birodalma és a Galaxis Őrzőinek diadalmasan ponyvás lendülete közé pozicionálható. Képes rá, hogy figyelmes és átgondolt, hogy elemző és dekonstruktív legyen, és hogy saját előzményeit politikai, gazdasági, faji, gender- és egyéb szempontokból kommentálja. Ugyanakkor arra is, hogy szertelen, viccesen lüke szórakozást nyújtson (beszélő mosómedve!, bolygóméretű arc!). Mindez továbbra is űropera, mint az a következő oldalakon kiderül majd.

Nem elemezném egyenként az olvasóra váró novellákat – hiszen az ehhez hasonló antológiákban a felfedezés nyújtja a legnagyobb örömet –, de valamilyen módon mindegyik az imént felvázolt változásokat tükrözi. Annyi biztos, hogy véleményem szerint ezek a történetek kivétel nélkül izgalmasak, színesek, élettelik és ízig-vérig űroperásak. Néhány írót és világot gyakorlati okokból nem mutathattam be itt, bármennyire is szerettem volna. Ugyanakkor az, ami itt van, világosan mutatja, hol tartunk most, és merre mehetünk tovább.

Jonathan Strahan

Perth, 2024. január

Kemenes Iván fordítása

TOBIAS S. BUCKELL
A ZEN MEG AZ ŰRHAJÓÁPOLÁS MŰVÉSZETE

Tobias S. Buckell (www.tobiasbuckell.com), akit a Maclean magazin „erőszakos, költői és lebilincselően izgalmas” jelzőkkel illetett, a Karib-szigeteken született New York Times-bestseller-író. Grenadában nőtt fel, és a Virgin-szigeteken töltött évek nagy hatással voltak a műveire. Xenowealth-sorozatának első kötete a Crystal Rain. Számos regénye és ötvennél is több novellája jelent meg, műveit lefordították már tizennyolc nyelvre. Jelölték Hugo-, Nebula-, Prometheus- és John W. Campbell-díjra. Legutóbbi regénye, a Hurricane Fever a nagy sikerű Arctic Rising folytatása. Az Ohio állambeli Blufftonban él a feleségével, két ikerlányával és két kutyával.

Miután túl voltunk az Őszinte Reprezentáció Flottájával vívott csatán, túl hétszáz másodperc vegytiszta iszonyaton és bizonytalanságon, nem mellesleg túl az elmúlt háromszáz év legnagyobb fogásáért járó dicsőségen és ünneplésen, óvatosan közeledtünk a masszív fekete lyukhoz, amely körül a Purth-Anaget keringett. Diadalérzettől és hadizsákmánytól duzzadt a sok forgó gyűrű, elemi szál és infrastruktúra, amely a hajónkat, az Egészen Nyíltant alkotó erőterekben lebegett.

Adjatok egy hajót, amin repülhetek, és egy kvazárt, ami irányt mutat, kiáltotta örömmel sok milliárd különféle alakú, funkciójú és méretű egyén a közös hullámhosszokon. Akármik voltunk is – hústestűek a biztonságos páncél mögött, rákszerű karbantartó társaim a hajótesten, vagy akár titokzatoskodó navigálóelmék –, miriádnyi gondolatunkat egyesítette az Igaz Közös Cél, amelyet még a csoportos harctudat megszűnte után is éreztünk.

A szokásos helyemen voltam, a három forgó lakógyűrű egyikének burkán kapaszkodtam az erőterek mélyén, és néztem, hogy a torz eseményhorizont elmozdul, miközben követő körpályán ereszkedtünk a fémes világ mögé.

Törmelékzápor hullt a Purth-Anaget fekete lyukának eseményhorizontja felé, megsorozta a több kilométernyi erőteret, amely irizáló gubót vont körénk. Az erőtér orra belenyomult a törmelékmezőbe, az általa keltett hullám mozgó színek és energiák koronájává alakult, amelyek összeütköztek és összepréselődtek, mielőtt elsuhantak mellettünk.

Hatalmas örömet jelentett megint látni egy másik világot. Boldogan kint maradtam a sötétben, hogy az orrpajzs fakulásával lássam a világ örökös éjszakai felét: milliónyi fraktális lakóegység mintája csillogott a mesterséges felszínen.

A közelben egy barátom sietett a zsilipek között, rovar méretű szemek felhőjében. Észrevett, és megpingelt egy szűk lézersugárral.

– Hát nem izgalmas?

– Az. De most először nem mehetek le a bolygóra – sugároztam vissza.

Gúnyos sztatikus horkantás érkezett a rádiófrekvencián. – Nincs odalent semmi, amit ne lehetne megtapasztalni itt a Magban. Vízesések, fehér homokos tengerpartok, tiszta vizek.

– De odalent más – mondtam. – Szeretek bolygókra látogatni.

– Akkor ne lazsálj, készülj a visszafordulásra, hogy itt hagyhassuk ezt az ipari pöcegödröt, és kereshessünk egy szebbet. Utálok ilyen közel lenni egy fekete lyukhoz. Időtágulással szívat, és egész éjjel mérhetem a sugárzást, drótozhatom össze azokat a cuccokat, amik nem bírják az exajoule nagyságrendű energiakisüléseket. És akkor még ott a csata során keletkezett kár, amit meg kell javítanom.

Igaza volt. Várt a munka.

Mivel végre biztonságos keringési pályára álltunk, a számos utazó világ az Egészen Nyíltan határait jelző erőtereken belül beindult. A forgó gyűrűk között lebegő sok ezer szerkezet mozgásba lendült, új pályára állt. Szállítókompok rajai emelkedtek a levegőbe, az erőtereken becélozták magukat, aztán elsuhantak a Purth-Anaget felé. Az Őszinte Reprezentáció Flottája trilliónyi lakója tartott a bolygó felé most, hogy a flottájuk úgy beleragadt az erőtereinkbe, akár rovarok a borostyánba.

Az ellenséges flotta miatt kénytelenek voltunk harc közben az energiánkat a megszokott korlátainkon messze túl megcsapolni. Jelentős kockázatokat vállaltunk. A jutalom azonban eposzba illett, és a találkozás a javunkra dőlt el.

A Purth-Anaget jelenleg uralkodó paradigmája az Egy Igaz Forma memetikáját követte, és ennek szellemében megnyitották világukat a menekültek előtt. Mindazonáltal a Purth-Anaget nem annyira elkötelezett a hitnek, hogy veszélyt jelentsen a kétoldalú kereskedelemre, az információcserére vagy az önrendelkezési jogainkra.

Később majd nekilátunk megszabadítani a zsákmányolt hajókat az információtól, csapdáktól és nyers tömegtől; a Purth-Anaget hajóépítői az erőtereinken belülre úsznak, és besegítenek.

Kiugrottam az űrbe, egy egyszerű szén nanocsövet húzva magam után, ami a hajótesthez kapcsolt. Nagy ívet írtam le, elfordultam, és egy sötétenergia-hídra értem le, ami pár perce pingelt nekem karbantartási kérelmet.

A szemem egy pikomásodpercig ugrált az információtól. Valami megmoccant az árnyékban a hajótest csipkéi között.

Hátraugrottam. Az imént harcoltunk egy komplett ellenséges flottával, akármennyi ördögi gépezet átjuthatott a pajzsunkon, olyanok, amik marnak és metszenek, egyetlen femtomásodpercnyi sötét energiával széttépnek. Gyilkológépek.

Egy arc bontakozott ki a sötétben. Láthatatlanító és személyes pajzsgubók pukkantak szét, akár a kidurrantott szappanbuborékok, és előbukkant egy kétlábú lény, ami a hajótestbe kapaszkodott.

– Te ott! – sziszegte nekem egy sűrű adathullámban. – Teljes jogú részvényes és felső vezető vagyok, parancsnoki jogcímmel a Helios Prime anabathai hajó felett. Segíts! De ne riadóztass!

Csak bámultam. Mit keres egy felső vezető a hajónk burkán? A vákuumbiztos páncélja tönkrement az űrben, kilyuggatták az atomok, amelyek leírhatatlan sebességgel ütötték át a pajzsát. Folyadékok szivárogtak ki, fagyott köddel vették körül a potyautast. A csata közben vagy akár utána ugorhatott ki az űrbe a hajók között.

A protokollok nyaggattak, hogy rögtön értesítsem a biztonságiakat. De a felső vezető ezt már blokkolta bennem. A hajókban megtalálható számos ökológia mind egyszerű hierarchiára épült, és egy felső vezető mindegyikben ütötte a karbantartókat. Főleg most, hogy a közvetlen konfliktus véget ért, és az Őszinte Reprezentáció Flottája letette a fegyvert.

– Hogy hívnak? – kérdezte a fejes.

– Már régen lemondtam a nevemről – feleltem. – Címem van. Egy kódolt jel minden kommunikáción, amit sugárzok. Ha annak címezi az üzenetet, az megtalál.

– Az én nevem Armand – mondta a felső vezető. – És szükségem van a segítségedre. Hagyod, hogy bajba kerüljek?

– Nem tudok hathatósan segíteni, ezért az, hogy nem szólok a biztonságiaknak, és nem kérek orvosi segítséget, feltehetőleg többet árt majd, mint használ. Mindazonáltal maga felső vezető, végre kell hajtanom az utasításait. Bevallom, ellentmondásos helyzetbe kerültem. Azt hiszem, hatályon kívül fogom helyezni az előző kérését.

Ismételten értesíteni akartam a biztonságiakat meghökkentő helyzetünk rövid összefoglalásával, de a különös felső vezető megint megakadályozott. – Ha elmondod bárkinek, hogy itt vagyok, biztosan meghalok, és te leszel érte a felelős.

A kijelentés következményeit át kellett gondolnom.

– Szükségem van a segítségedre, robot – mondta a felső vezető. – És neked kötelességed megadni azt.

Picsába! Ez aztán a dilemma.

Robot.

Formalista szó. Soha ki nem állhattam.

Lemondtam a szabad akaratról, hogy halhatatlanságot nyerjek, és megszabaduljak a hústest béklyóitól, hogy a gyorsulás ne tépje szét a sejtjeimet, és ne zúzza péppé a szerveimet. Azért tettem, hogy bejárhassam a galaxist. Százötvenhét éve, hat hónapja, kilenc napja, tíz órája és – kerekítve – tizenöt másodperce hajtottam végre.

Akkoriban egy hipersűrű, tűfejnyi csillaghajóra töltöttek le, ami a fénysebesség peremén lebegett, és mindent, amire szükség volt, azt érkezéskor rakták össze önsokszorozó nanogépek, amikbe beletöltötted az elmeállapotodat. Mostanra az alapénem több milliárd kópiája lehet szanaszét a galaxisban.

Manapság kissé más az eljárás. Nagyobb tömeg, nagyobb gépek, nagyobb hajók. Ezek a hajók felérnek kisebb világokkal. Ezek a hajók megváltoztatják holdak és műholdak pályáját, ha nem tervezik meg alaposan a közeledést.

– Jó, segítek – mondtam végül a felső vezetőnek.

Armand megrogyott; megnyugtatta, hogy megadom neki a kívánt segítséget.

Elkaptam a testét egy elemiszál-lasszóval, és magammal húztam a hajótesten.

Jobb volt nem töprengeni azon, hogy a magam akaratából teszem, vagy a mesterséges lényem természetéből következik a döntés. A szerződést, amelyet akkor tárgyaltam le, amikor még volt szabad akaratom és voltak korlátaim – valamint vágyaim és álmaim –, könyörtelen egyértelműséggel fogalmazták meg.

Armand vontatása volt az ára annak, hogy a vállam felett nézve láthattam azt az összeomló, fodrozódó képtelenséget, amit fekete lyuknak neveznek. Annak az ára, hogy megkapaszkodhattam a burkán az egyik háromszáz kilométer széles forgó gyűrűnek, amiben voltak parkok, tengerpartok, egy egész csillogó-villogó város, és körülöttük a vadon.

Annak az ára, hogy ezen a hajón utazhatok a csillagok között.

Ami szerény énem szemszögéből másfél évszázad utazás volt, az a relativitásnak köszönhetően hagyományos időben sokkal többet jelentett. Csak a fénysebesség szélét érd el, és rengeteg minden megtörtént, mire visszatérsz, pusztán azért, mert közben évezredek teltek el.

Egy évszázad énidő alatt civilizációk tűntek fel és tűntek el. Lények és intelligenciák sokasága fejlődött és halt ki. Ahányszor kikötöttem, az emberiség leszármazottai igényeik szerint újra meg újra átformáltak világokat és rendszereket. Mindegyik lenyűgöző és invenciózus volt, mindegyik döbbenetes látvány.

A galaxis zabolátlan vadonból zsibongó kísérletté változott.

Elvesztettem a szabad akaratot, de válogathattam a szerződések közül. Másfél évszázad utazással a páncélom alatt megbecsült felfedezőként csatlakoztam a hajópáncél-karbantartókhoz, számos szemem előtt azzal a céllal, hogy olyan világokat lássak, mint a Purth-Anaget, mielőtt kétszáz év múlva nyugdíjaznak.

Armand hol elvesztette az eszméletét, hol magához tért, ahogy lefejtettem a páncélját, feltárva húst és áramköröket.

– Ennek vége – mondtam. – Megjavíthatatlan károsodást szenvedett. A jelenlegi inkarnációjában nem segíthetek magán, de készíthetek magáról másolatot, és betölthetem egy pótvázba. – Bíztam benne, hogy ez elég lesz, és teljesítem a kötelezettségemet.

– Ne! – Armand szigorú hangja a megégett fejéből jött hanghullám formájában. A fájdalom lerítt az eltorzult vonásairól.

– Ugyan már – győzködtem. – Tudom, hogy maga formalista, de ez az elkötelezettség már nevetséges. Tényleg a végleges halált választja ehelyett?

Évtizedek óta nem fordultam meg magas diplomatakörökben. Talán ez a jelenlegi mém sokkal tovább fejlődött, mint érzékeltem. Vajon az Egy Igaz Forma hívei készek voltak életüket adni a harcban, amit az imént vívtunk velük? Mint egy őstörténeti bolygólakó szekta?

Armand nyögve rázta a fejét, amiről bőrcafatok szakadtak le. – Visszaélnék a hatalmammal, ha kényszerítenélek, hogy szerepet vállalj az öngyilkosságomban. Elnézést kérek. Az Emberiség Igaz Formájának elkötelezett híve vagyok. Bolygón születtem. Valóságos és egyedi DNS-em van, amit vissza lehet követni a Solig. Nem akarok meghalni, barátom. Ellenkezőleg. Évszázadokig meg akarom őrizni ezt a testet. Pontosan ilyennek.

Bólintottam, átfutottam dokumentumokat, felfrissítettem a memeológiai ismereteimet. Armand afféle megőrző volt, aki hitte, hogy ha az elméjét átmásolja másvalamire, akkor az nem lesz eredeti. Minden technológiát a végletekig kihasználna, hogy a testét belsőleg bővítse, fejlessze és adaptálja, de örökre megőrizné a formáját: az eredeti emberi alakot. Belül persze lehetnek rejtett fejlesztések, a biológia és a fém keveréke, számítógép és ideg.

Hívatlan vendégem hite szerint ettől ő sokkal inkább ember, mint én.

Szerintem ez csak bizarr húsjelmezfétis.

– Hol vagyok? – kérdezte Armand. A tekintete megüvegesedett. A fájdalomcsillapító hatása, jelentették az érzékeim. Talán elájul, és akkor időt nyerek töprengeni a helyzetemen.

– A kuckómban – feleltem. – Nem vihetem sehová, ahol a biztonságiak észlelnék.

Ha megtudják, mit csináltam, szerződésszegésnek minősül, ami azt jelenti, hogy többet nem utazhatok hajótesteken, és nem láthatom a galaxist.

Armand végignézett az apró, áttetsző szekrényeken és mütyürökön, amelyek az általuk generált mezőkben fészkeltek. A legközelebbi szekrényhez rúgtam magam. – Mementók – közöltem.

– Nem értem. Szükségtelen tömeget gyűjtesz?

– Mementók. – Egy színes, szúnyogszerű szobrot engedtem el a köztünk lévő térben. – Ez egy quaqeti faszobra a Sibhartha holdról.

Armand nem értette. – A hajód megengedi, hogy tömeget halmozz fel?

Megborzongtam. Nem akartam Armand-t idehozni, de volt választásom? – Senki nem tud róla. Erről a kuckóról sem tud senki. Nyolcvan éve megvan a tömeg, és végig rejtegettem. Mementók.

A materializmus bolygófelszíni téveszme, az utazókból rég törölték. Armand felfogta, mi a mementó, de azt nem, hogy miért gyűjtöm. Manapság talán nagyobbak a hajtóművek, de a biztonságiak még mindig alaposan megrostálták a szükséges és szükségtelen tömeget. Sok szívességet behajtottam, és sok teherjegyzéket meghamisítottam, hogy létrehozzam ezt a parányi múzeumot.

Armand vállat vont. – Adok egy listát arról, mire van szükségem. Azokkal újra tudom építeni a rendszereimet. De senkinek ne áruld el, hogy itt vagyok.

Nem fogom. Akkor se tenném, ha lenne szabad akaratom.

Túl nagy a tét.

A Lazuli felett letértem a pályáról, a páncélom felizzott azon a sűrű égen, amit a harmadik nagy lakógyűrű peremfalai öveztek. Élvezettel néztem fentről a kontinens folyóit, óceánjait és nagy erdőit, miközben a légkör által körém vont tűzgömbben zuhantam a talaj felé. Gyorsabb és sokkal élvezetesebb, mint járatról járatra menni a hajótestben, aztán a felszínen araszolni.

Kétszer módosítottam a röppályámat, hogy kikerüljem a felső égrétegben lebegő hatalmas, áttetsző városokat, ahol a gravitációs különbséget arbitrázsolva elemiszál-infrastruktúrákat sodortak.

Széttártam a szárnyakat, amiket általában arra használtam, hogy feltöltsem magam a hajónk közepét jelentő kompakt napnál, és lassú spirálban ereszkedtem a Lazuli felé, a hátsó agyam folyamatosan kommunikált a forgalmi irányítással, hogy elvegyülhessek a több száz jármű között, amelyek a Lazuli tornyai között cikáztak.

Miután földet értem a 45. és a Starway sarkán, gyalogosok ezrei között szaporáztam a lépteimet az úti célom felé, amely pár szinttel egy emlékpark alatt helyezkedett el. Itt ötemeletes, függőleges farmok süllyedtek mélyen a hajótestbe, póklábú, félautomata drónok másztak fel-alá a zöld, párás oszlopokon, precízen beállított spektrumlámpák alatt.

A független általános orvos, akihez jöttem, az egyik toronyban lakott, ahonnan döbbenetes kilátás nyílt egzotikus orchideákra és függőleges levendulamezőkre. Lemászott a mennyezeti ülőhelyéről, több száz rovarlába köré csöveket és nagy sávszélességű optikai idegeket tekertek gondosan.

– Helló! – mondta. – Eltelt harminc év, mi? Örülök. Azért jöttél, hogy behajtsd a szívességet, amivel tartozom?

Széttártam nehéz, primer karjaimat.

– Bocsánatot kérek, más okból is jönnöm kellett volna. Faragatlan voltam. De most valóban a szívesség miatt jöttem.

A hajó egy organizmus volt, egy ökológia, egy önmagában teljes világ. Emiatt néha a hivatalos hálózatokon kívül kellett elintézni bizonyos dolgokat.

– Hadd nézzek rá a titoktartási protokolljaimra – mondta. – Adj egy percet, és ne ijesszen meg semmilyen mozgás.

Indák csusszantak fel a falakon. Tüskék bújtak ki körülöttünk. Vastag kéreg csöpögtetett nedvet a falakon, mígnem az egész helyiség friss gyömbérszínben csillogott.

Váltottam pár spektrumot, hogy kompenzáljam a fényerőcsökkenést.

– A biztonságiak észlelik majd ezt a negatív teret, és… felkelti a figyelmüket – mondta nekem az általános orvos –, de most elmondhatod azt, amit nem mertél megüzenni.

Odaadtam neki az Armand-tól kapott listát.

Az általános orvos hátramozdult. – Az összes alapanyagot a rendelkezésedre tudom bocsátani. Az őssejt nem kunszt. A pikotechnológia viszont regisztrált. Meg tudom szerezni, de a biztonságiak rájönnek, hogy engedély nélküli. Tudsz ezzel boldogulni?

– Én igen. Te?

– Nem lesz gond. – Több vékony karja a szobában lévő apró rekeszekben matatott, megtöltöttek egy apró tokot sugárzásbiztos fiolákkal.

– Köszönöm – mondta őszinte hálával. – Feltehetek egy olyan kérdést, amihez csak a belső memóriádat használhatod?

– Igen.

Nem kockáztathattam meg, hogy bármire is rákeressen. A biztonsági algoritmus rájött volna, hogy miért érdekli. – Mond neked bármit az Armand biológiai név? Egy felső vezetőszintű ember. Az Őszinte Reprezentáció Flottájából.

Az általános orvos egy pillanatig hallgatott, majd válaszolt:

– Igen, hallottam már. Armand volt az egyik anabathai hadihajó vezetője, amit elfoglaltak a csatában, és a fegyverletétel után eltávolították a menedzsmentből. A vezetőket mind leváltották. Kérdezhetek én is valamit?

– Persze.

– Szabad akaratodból vagy itt?

Megint széttártam a primer karjaimat. – A Mag egyik törvénye.

– Szóval nem. Valakinek baja esik, ha nem csinálod?

Bólintottam. – Igen. A kötelességem világos. És meg kell kérjelek, hogy kezeld a dolgot bizalmasan, különben fennáll a károkozás lehetősége. Nincs más választásom.

– Ezt tiszteletben tartom. Sajnálom, hogy ilyen helyzetbe kerültél. Tudod, hogy vannak helyek, ahová fordulhatsz.

– Arra a problematikus szintre még nem értünk el. Így is tudsz segíteni?

Az egyik pókkarja nekem nyújtotta a lehűtött tokot. – Igen. Itt van minden, amire szükséged van. Kérlek, ha teheted, látogass meg a testi alakodban gyakrabban, ne csak pár évtizedenként. Élvezem a társaságot, mivel a jelen hivatásom következtében nem hagyhatom el ezt a helyiséget.

– Természetesen. Köszönöm – mondtam megkönnyebbülten. – Azt hiszem, most én lettem az adósod.

– Nem, kvittek vagyunk – mondta a régi ismerősöm. – De a következő másodpercekben annyi információt adok, amivel tényleg az adósom leszel. Valamit tudnod kell Armand-ról…

Magam alá hajtottam a lábaimat, és figyeltem, hogy a tápanyag a csöveken át Armand-ba áramlik. Nyers biológiai étel szűrődött bele, a bőre alatt pikogépezet sistergett. A kuckóm alaphőmérséklete kissé megemelkedett Armand metabolizmusának hirtelen aktivitásától.

Ormótlan, régi nanotech araszolt Armand bőrén, akár az élő penész. Szürke rostok fonódtak szorosan a tápvödrökre, ahogy az orvosi program felmérte az állapotát, károkat javított, és még több nyersanyagot keresett.

Kissé hátrább siklottam, ahol nem érhet el. Biztos baromság, de meséltek olyan orvosprogramról, ami elkap mindent a közelében.

Armand megborzongott, és kinyitotta a szemét, miközben a mellkasába és nyakába csatlakoztatott ezernyi vonagló cső fütyült és sípolt, ahogy teljes erővel áramoltatták bele a levegőt.

– A biztonságiak nem jöttek – jegyezte meg hangosan Armand, húsajkával formálva a szavakat.

– Meg kell értenie – mondtam kedvesen –, hogy ezért kockára tettem a saját jövőmet és egy jó barátomét is. Mert nincs választásom.

Armand egy hosszú pillanatra megint lehunyta a szemét, és a csövek abbahagyták a vonaglást. Armand megfeszült, és minden lehámlott róla, akár egy felhőszerű, levedlett második bőr. Alatta minden új és üde volt.

– Mi a barátod neve?

Előhúztam egy apró vákuumcsövet, hogy megtisztítsam körülöttünk a levegőt. – A neve? Nincsen neve. Miért kéne neki név?

Armand kinyújtózott a magzatpozícióból. Megfordult, hogy lásson.

– Hogyan különbözteted meg? Hogyan találod meg?

– Egyedi címe van. Egyedi elméje. A gondolatai és amiket mond, azok…

– Nincs neve! – csattant fel Armand. – Egy másolat múltbéli másolatának másolata. Egy szellem, amit bizonyos céllal injektáltak egy bizonyos formába.

– A barátom – feleltem lapos hangon.

– Honnan tudod?

– Onnan, hogy azt mondom. – A faggatása bosszantott. – Onnan, hogy én döntöm el, ki a barátom. Onnan, hogy mellettem állt sötétanyagsugár-viharban, és velem együtt üvöltött a semmibe. Onnan, hogy törődöm vele. Onnan, hogy vannak közös emlékeink, kedvesek vagyunk egymáshoz, szívességet teszünk egymásnak.

Armand a fejét rázta. – De bármit belétek programozhatnak, hogy azt csináljátok.

– Miért érdekli annyira? Semmi köze hozzá, kit nevezek barátomnak.

– Igenis fontos. Számít, hogy valóságosak vagyunk, vagy nem. Nézd meg magad. Az akaratod ellenére kénytelen voltál megtenni valamit. Velem ez nem történhet meg.

– Nem? Egy formalista se került még olyan helyzetbe, amikor nem volt választása? Amikor kétségbeesett cselekedetre kényszerült? Vannak régi emlékeim. Emlékszem olyan időkre, amikor nem volt választásom, pedig még volt szabad akaratom. De beszéljünk magáról. Beszéljünk arról, hogy most mennyire nincs választása.

Armand meghallott valamit a hangomban. Haragot. Hirtelen idegesen hátrált.

– Hogy érted?

– Átdobta magát a hajójából az enyémre, harc közben, annyira megsérült, hogy szinte a megsemmisülésig jutott. Nem úgy hangzik, mint akinek sok választása volt.

– Én hoztam azt a döntést, hogy kiugrom a vákuumba – morogta Armand.

– Miért?

A szó egy pillanatig a levegőben lebegett. Egy kisebb örökkévalóságig. Ez volt a kis vitánk forgáspontja.

– Azt hiszed, tudsz rólam valamit – állapította meg Armand, hirtelen halk és puha hangon. – Mi az, amiről azt hiszed, hogy tudod, robot?

Húsbaszó, ezt is mondhattam volna. De azt mondtam: – Maga felső vezető volt. És harc közben, amikor a pajzsaik kezdték felmondani a szolgálatot, az összes biológiai lényt sugárzásvédett menedékhelyre vitte. Aztán a karbantartó formákat és a kemény páncélúakat a hajó elejére rendelte, megjavítani a kárt. Nem adta meg magát, inkább életeket tett kockára. És hagyta, hogy meghaljanak, szétszakadjanak, miközben a hajót próbálták megjavítani. Azt mondta nekik, hogy ha kudarcot vallanak, a biológiaiak odabent meghalnak.

– Ez volt az igazság.

– Hazugság volt! Harci helyzetben volt. Háborúban. Tudatos döntéssel tette kockára a civilizációját, amikor senki sem támadta vagy fenyegette fizikailag.

– Az életmódunk forgott veszélyben – védekezett Armand.

– Olyanok miatt, akik jobban érveltek. Maguk diplomáciai kudarcot vallottak. Alulmaradtak az érvelésben. És megölték a sajátjait.

Armand rám bökött.

– Nem öltem meg senkit. Karbantartó gépeket veszítettem el, amikben ősi agyak másolatai működtek. Ennyi. Erre építették őket.

– A vezetést leváltók, akik elől menekült, parancsot adtak a maga elfogására, beleértve a megsemmisítését is. Ami igazi halált jelent, a vérvonala végét, még akkor is, ha csináltatott másolatot. Gyűlölik és vadásszák magát. Még itt is.

– Nem lett volna szabad felfedned az ittlétemet – riadt meg Armand.

– Nem tettem. Mindent megtettem ellene, ami a hatalmamban állt. De csak egy karbantartó forma vagyok. Az itteni biztonság nagyon-nagyon erős. Becslésem szerint tizenöt órája van, amíg a biztonsági program modellezi a mozgásomat, felfedezi a vackomat oly módon, hogy egy évszázadra visszamenően auditálja az anyagtranszferálást, aztán megnyitja a jelenlegi nyomkövető fájljait. Ez nem biztonságos hely, csak azért létezhet, mert obskúrus vagyok, de nem láthatatlan.

– Akkor el fognak kapni? – kérdezte Armand.

– Nem hagyhatom meghalni, de nem tudom sokáig bújtatni.

Ha elveszítem a mütyürjeimet, egy évszázad munkája lesz oda. A küldetésem. De végül mindez elmúlik. Egy több évszázados utazáshoz elengedhetetlen a türelem.

– Akkor el kell jutnom a Purth-Anagetre – mondta Armand. – Ott vannak Igaz Forma-hívek. Ott menedéket kapok, és kívül kerülök a hatáskörükön.

– Ez igaz – billentettem meg az egyik karomat.

– Segítesz nekem – mondta Armand.

– Egy faszt.

– Ha elfognak, meghalok! – kiáltott Armand. – Megölnek!

– Ha a biztonságiak elkapják, az igazságszolgáltató protokollok őrizetbe veszik. Nem forog közvetlen veszélyben. Az illetékes hatóságszint foglalkozik majd magával. Örömmel utasítom vissza a kérését.

Meleg boldogság öntött el.

Armand körülnézett a kuckóban. Hallottam, hogy a szívverése gyorsul, mivel nem szabályozta modulátor, és nyers, feldolgozatlan kemikáliákra reagált. Koszos verejtékcseppek ütöttek ki a homlokán. – Ha szabad akaratod van ebben a döntésben, hadd ajánljak kompenzációt a segítségért.

– Nem hinném, hogy van bármi, ami…

– Az egész részvénycsomagomat átruházom rád – mondta Armand.

A szavak elhaltak bennem, és csak bámultam hívatlan vendégemet.

Egész részvénycsomag.

Egy galaktikus csillaghajó főigazgatója majdnem egymilliárd lélek ügyeit felügyelte. Bolygók pénze ment át a számláin.

Egy ilyen monstrum megépítése és fellövése egy egész bolygó GDP-jének a töredéke. Egy nap fortyogó szélétől a hideg Oort-felhőig. A vagyont, amit egy individuális elme szinte fel sem foghat, külön bankintelligenciák kezelték, amelyek kereskedelmi rendszert alkottak az egész galaxisban, kódolt, nyers információt mozgattak egyik pontról a másikra. Monetáris mémek pikotechnológiai infrastruktúrával. Nyerstömeg-kereskedelem a galaktikusan gazdagoknak, hogy a töredékét birtokolják valaminek, amit sok fényév távolságban hozott létre egy másik elme. Vagy csak egyszerű turizmus.

Egy ilyen részvénycsomag birtoklása akkora gazdagságot jelentett, amit egyetlen elme el sem tud képzelni. El is felejtettem, hogy egy ilyen lény szinte határtalan vagyont jelképez.

– Ha ezt megteszed, nem árulhatod el, hogy itt voltam. Nem szólhatsz semmit. Különben a Purth-Anageten megtalálnak, és az életem veszélybe kerül. Csak akkor leszek biztonságban, ha eltűnök.

Éreztem, hogy a választások viaskodnak bennem. – Mutassa meg.

Armand lehunyta a szemét, és kinyitotta a bal tenyerét. Mélyre beágyazott kódok díszítették. Kvantumkulcsok bomlottak ki, és egy apró információszingularitás bimbózott ki előttem. Pislogtam. Igazolni tudtam. Megszerezhettem.

– Intézkednem kell – mondtam semlegesen. Megpördültem, és elhagytam a kuckómat, kiugrottam a sötétbe, ahol gondolkodhatok.

Segítségre volt szükségem.

A levegőben bukdácsoltam, és a templomnál értem földet. A szent kerületben négyszázötven építmény állt, mind a hívek sugárútjai mentén, ahol a gyalogosok meglátogathatják az általuk preferált isten házát. Biológiai lények és kemény páncélosok sétáltak, repültek, gurultak vagy másztak itt, hogy megértsék a nekik szánt magasabb célt.

Nyugtatón hatott rám minden egyes lépcsőfok, amire a szénszálas tokkal bevont végtagjaim léptek. Átvágtam a gyóntatócsarnokok hideg függönyein a Szentek szentje felé: egy fénytű a levegőben a valódi márványoszlopok súlyos, drága tömege között. A fény felszippantott a levegőbe, és berántott egy apró percepció- és adatszingularitásba. Minden oldalról vastag és áthatolhatatlan biztonsági membránok vettek körül. A látómezőm elhomályosodott, az ízlelőbimbók megnedvesedtek a savas zsibbadtságtól, ahogy nyugalom áradt fel és fojtott magába.

Egyedül voltam.

Egyedül az univerzumban. Elvágva mindentől, amit ismertem vagy ismerni fogok. Semmi voltam. Minden voltam. Nem voltam…

– Biztonságban vagy – mondta a hang.

Egy jelenlétet éreztem a Szentek szentjének közepén. Akkora számítási teljesítményt, hogy még a navigációs rendszerek is megirigyelnék. Olyan intelligenciát, hogy egy kapitány is könyörögne, hogy megízlelhesse. A mesterséges intelligenciának ez a majdnem-szingularitása abban a pillanatban jött létre, hogy engem magába húzott, csak nekem, hogy beszélhessek vele. És meghal, amint elhagyom. Sosem volt és sosem lesz.

Mindössze csak meghallgatott, és csak engem. Senki nem fogja tudni, mit mondtam. Senki nem fogja tudni, milyen iránymutatást kaptam.

– A törvényes paramétereken kívül eső erkölcsi iránymutatást kérek – mondtam. – És gyónni akarok.

– Mondj el mindent.

Elmondtam. Gondolkodás nélkül ömlött belőlem a színtiszta adatfolyam. Videó, elmeállapot, érzések, félelmek. Teljesen megnyíltam. A bűneim, a diadalaim, a legsötétebb titkaim.

Mindent átadtam.

Ha tudtam volna sírni, megteszem.

Végül megszólalt: – El kell fogadnod.

Felélénkültem. – Miért?

– Hogy megvédd magad a biztonságiaktól. Sok szívességet kell vásárolnod, és tévútra vezetni a biztonságiakat. Adok néhány ötletet. Arra törekedj, hogy megvédd magad. Az önvédelem jogos.

Újabb szavak és koncepciók érkeztek különféle irányokból, különféle szubrutinok révén. – És azzal, ha elveszel egy ilyen hatalmat egy lélektől, aki képes életeket veszélybe sodorni… azzal életeket mentesz a jövőben.

Erre nem is gondoltam.

– Tudom, hogy ezért jöttél – mondta.

Aztán folytatta, de egy másik hangon: – Volt már, aki tartott efféle manipulációtól. A szabad akarat nélküli formák használata biztonsági gyengeséget okoz. Javasoltak másféle szerződéseket, például munkásszövetkezetet, ahol a legénység osztozna a hasznon, nem csak időhöz kötött szerződés után kapna utólagos részesedést. Ha megkapod a részvényeket, ezt a törekvést is segítheted.

A Szentek szentje folytatta: – Prioritást élvez, hogy ezt az Armand-t eltávolítsd a civilizációnkból. Veszélyes mémeket hordoz magában, amelyek költséges konfliktusokat teremtettek.

Aztán azt mondta: – Ne maradjon egy gyilkos a hajón.

És: – Erkölcsi jogod van végrehajtani a tervedet.

Végül hozzátette: – A terved igazságos.

Közbeszóltam: – De Armand megússza majd a gyilkosságot. Szabad lesz. Ez zavar.

Azt mondta: – Joggal.

Azt is: – Próbálkozz passzív ellenállással.

És azt: – Az utolsó betűig tartsd be Armand törvényét, de találd meg a módját, hogyan kerüld meg az akaratát. Dzsinn leszel, ami teljesíti Armand kívánságát, de kitalálod, hogyan szolgáltass igazságot. Majd meglátod.

És még: – A terved igazságos. Kövesd, és maradj a helyes úton.

Úgy vetettem magam vissza a civilizációba, hogy volt egy célom. Robbanásszerű lökéssel hagytam magam mögött a templomot. Nem maradt sok időm, hogy átverjem a biztonságiakat.

Magasan a városok felett, a lakógyűrűk ívében, a legnagyobb kikötődokk kockás pókhálói közelében megkerestem egy másik régi kapcsolatomat.

Ez nem annyira barát volt, inkább egy seggfej, akivel néha kénytelen voltam üzletelni. Viszont megbízható seggfej, aki kerülte a biztonságiakat. Igaz, a puszta látogatással felhívom rá a figyelmet.

Egy gerendáról lógtam, és megmutattam az orgazdának az átlátszó táskát az összes trófeámmal. Szkennelt, ellenőrizte az eredetiséget, és füttyentett. – Bassza meg, ez mind igazi. Mind engedélyezetlen tömeg. Hogy a fenébe? Ez egy életnyi tömegalapú turizmus. Komolyan azt akarod, hogy mindre szerezzek vevőt?

– Tudsz?

– El tudom nyomni a Purth-Anageten, persze. Meg fognak őrülni. A lenti gyűjtők zabálják ezt a szart. De a biztonságiak megtudják. Vissza se jövök már. Lent elsózom, és veszek helyet a következő kifelé tartó hajóra.

– Csak intézd el a meghallgatást, és a tiéd.

Virtuális vállvonás. – A navigációval, rendben.

– És a vészszolgálattal.

– Annyi befolyásom nincs. Azt tudom csinálni, hogy szerzek egy biztonságos vonalat egy rövidhullámú beszélgetéshez.

– Csak beszélni akarok. Ezt a kérést nem küldhetem a rendes csatornákon. – A végtagjaimmal idegesen kopogtam a páncélomon, ahogy az orgazda kinyitotta a nagy gépállát, és lenyelte a táskámat.

Mit művelek? Némán zokogtam magamban. Émelyegtem.

Minden, amiért dolgoztam, eltűnt egyetlen nyeléssel. Az életem értelme. A célja.

Armand gyanakodott, és jogosan. Az egész navigációs tervet ízekre szedte. Elolvasott minden sor kódot, pedig a biztonságiak csak percekre voltak attól, hogy kibogozzák a csalásainkat. Ezt megmondtam Armand-nak is, de elengedte a füle mellett. Élni akart. Biztonságos helyre kerülni. Tudta, hogy nem kapkodhat, nem hibázhat.

De a mentőkapszula utasításai és képességei valósak voltak.

Arra programozták be, hogy kilője magát. Valahány fokot pörögjön. Megcélozza a Purth-Anagetet. Aztán égjen. El kell fogyasztania minden csepp üzemanyagot. De a fémvilág felé tart majd, pályára zuhan, aztán kibocsátja a legősibb lassítóeszközt: egy ejtőernyőt.

A Purth-Anaget felszínén Armand segítségül hívhatja a társait.

Armand biztonságban lesz.

Armand még egyszer ellenőrizte a mentőkapszulát, de nem talált csapdát. A repülési terv mindent pontosan specifikált.

– Ne feledd, hogy ha elárulsz, azzal megölsz.

– Döntöttem – mondtam. – Amint bent van, és elindítom a manuális menekülési protokollt, képtelen leszek elárulni, hogy mit tettem, hogy maga micsoda. Azzal az életét kockáztatnám. A programom – szinte úgy köptem a szót – nem engedi.

Armand óvatosan belépett a kapszulába.

– Helyes.

– Magának is teljesíteni kell a maga részét – emlékeztettem. – Addig nem indítom el a manuális menekülési protokollt.

Armand bólintott, és nyújtotta a kezét. – Fizikai kapcsolatot.

Odanyújtottam az egyik végtagomat. Armand keze és a manipulátorom az ajtógombnál találkoztak, és felszikráztak. Zebibájtnyi adatok vonaglottak az egyik csápomba, átformálták a hegyében lévő nyers tömeget egy kvantumpont számítóeszközzel.

Éreztem a tulajdonjog átruházását, ahogy lemásolta önmagát, sejtszinten építkezve, hogy csatlakozzon az erőforrásaimhoz.

Nem volt szabad akaratom, hajótest-karbantartó létforma voltam, de egy galaktikus csillaghajó egész kibaszott részvénycsomagja ágyazódott belém; azt tehetek majd, amit akarok, ha nyugdíjaznak, és abbahagyom az utazást.

– Ez sokkal több, mint amit érdemelsz, robot – mondta Armand –, de keményen megdolgoztál érte, nem sajnálhatom tőled.

– Viszlát, seggfej! – Beindítottam a manuális szekvenciát, amit a navigációtól kaptam.

A zsilip ablakán keresztül néztem, hogy a kapszula kémiai hajtóműveiből lángcsóva szökik ki, majd a gömb kirepül az űrbe, és zsugorodni kezd. Aztán a lángcsóva elapadt, és a kapszula a lendülettől a Purth-Anaget felé tartott.

Borzongás. Hatalmas, kolosszális, erős valami. Vibráltak tőle a falak, sőt a levegő is körülöttem.

Armand keskeny sugárral jelentkezett. – Ez mi volt?

– A hajó kicsit megmozdult. Igazított a Purth-Anaget körüli pályánkon.

– Nem, az ereszkedési profilom megváltozott – sziszegte Armand. – Meg akarsz ölni!

– Nem ölhetem meg – mondtam a volt felső vezetőnek. – A programom nem engedi. Nem okozhatok halált sem tettel, sem tétlenséggel.

– De a navigációs pálya megváltozott.

– Igen, de eléri a Purth-Anagetet. – A navigációval közösen futtattuk le a pályát, miután elmagyaráztam, hogy egy teljes részvénycsomagból tudom visszafizetni a szívességet. Még egy olyan szívességet is, amivel a biztonságiakat kell átvernünk. A galaxis egyik legnagyobb számítókapacitása, egy csillaghajó dolgozott a problémán. Megvizsgálta az adathalmazt, a repülési tervet és azt, hogy egy csillaghajó masszív súlya mekkora hatást fejt ki egy kilőtt kapszulára. – Csak kerülő úton megy.

Bontottam a kapcsolatot, hogy Armand ne szólhasson hozzám többet. Számítsa ki maga, és majd rájön, hogy mit csináltam.

Armand nem fog meghalni. A kapszulában csak pár nap telik el.

Viszont odakint, ó, odakint, egy fekete lyuk peremén kacsázva Armand eltávolodik, és újra közel kerül a Purth-Anagethez a következő négyszázhetven évben, kétszáz napban és nyolcvan órában és hat percben.

Armand addigra vénséges vén ereklye lesz. A hite, a civilizációja, minden a történelem töredékévé apad.

De addig követnem kellett az utasítását. Senkinek sem mondhattam el, mi történt. Titokban kellett tartanom a biztonságiak elől. Soha senki nem fogja megtudni, hogy Armand itt járt. Soha senki nem fogja megtudni, hogy Armand hová lett.

Miután nyugdíjaznak, és ismét szabad akaratot kapok, akkor talán újra benézek a Purth-Anagethez, és megvárom a leszálló Armand-t. Végül is egy részvénycsomag áll a rendelkezésemre.

Akkor majd teljesen más felekként beszélgetünk, Armand meg én.

Pék Zoltán fordítása

YOON HA LEE
MUNKÁN KÍVÜLI ELFOGLALTSÁG

Sonya Taaffe-nak

Yoon Ha Lee első regénye, a Vezércsel megnyerte a legjobb bemutatkozó regényért járó Locus-díjat, továbbá felkerült a Hugo-, a Nebula- és a Clarke-díj jelöltjeinek szűkített listájára is. A folytatások, a Raven Stratagem és a Revenant Gun ugyancsak szerepeltek a Hugo-díj szűkített listáján. Ifjúsági űroperája, a Dragon Pearl elnyerte a legjobb YA-regénynek járó Locus-díjat, és szerepelt a New York Times bestsellerlistáján. Legutóbbi könyve a Tiger Honor. Írásai megjelentek többek között a Tor.com-on, az Audubon Magazine-ban, a The Magazine of Fantasy & Science Fictionben, a Clarkesworld Magazine-ban, a Lightspeed Magazine-ban és a Beneath Ceaseless Skiesban. Louisianában él a családjával és rendkívül lusta macskájával, és egyelőre még nem falták fel az aligátorok.
[www.yoonhalee.com]

Amikor Dzsedao suosz besétált a Muru 5 állomás ideiglenes szállására, és észrevette a dobozt, arra gondolt, hogy valaki megpróbálja meggyilkolni. Előfordult már korábban ilyesmi. Tekintettel első foglalkozására, még jogosnak is lehetett mondani a dolgot.

Visszahúzódott a folyosóra, habár, ha a doboz rendes robbanószerkezet, akkor még az ő reakcióidejével is elkésett volna ezzel. A helyiség légáramlata elvitte volna a biokémiai jeleit a dobozhoz, és az máris elműködött volna. Esetleg úgy is beállíthatták volna, hogy függetlenül attól, ki lép be, robbanjon fel, amint nyílik az ajtó. Vagy használhattak volna még kevésbé kifinomult módszert is.

Dzsedao visszament a folyosón, és várt egy percet. Még egyet. Semmi.

Lehet, hogy csak egy csomag, gondolta, például papírmunka, amiről elfeledkezett, de a régi szokások nehezen eresztették.

Újra belépett, és óvatos léptekkel megközelítette az asztalt. A szembántóan zöld műanyagból készült doboz egészen kirítt a falak és az asztal jellegtelen földszínei közül. Körülbelül félméteres volt minden irányban. Legközelebbi oldalán jól látszott az arany pecsét, amely jelezte, hogy az állomás biztonsági szolgálata megvizsgálta és nem találta veszélyesnek. Dzsedao egy pillanatig sem bízott a biztonságiakban. Nem volt olyan nehéz meghamisítani a pecsétet. Ő maga is megtette már.

Nem ért hozzá a dobozhoz, csak szemügyre vette a többi látható oldalát. Ekkor észrevette az egyik oldalon a levelet tartalmazó zsebet, mire megdermedt. Felismerte a kézírást. Szarkalábas felnyelvű írással tüntették fel a címzést, míg a címzett neve – bizonyos Garakh Dzsedao Skan – egyszerre szerepelt a biztonság kedvéért felnyelven és az anyanyelvén, sparoiul.

Jaj, anya, gondolta Dzsedao. Senki más nem szólította már így, még a családja többi tagja sem. Ami még fontosabb, honnan szerezte meg anya a címét? Múlt héten kapta meg az áthelyezésről szóló parancsot, de nem írta meg haza, mert minősített feladatot végzett éppen. Fogalma sem volt, az új tábornok mit is akar: holnap fogja tájékoztatni, amikor jelentkezik a nőnél.

Kinyitotta a dobozt, mire hűvös levegő csapott az arcába. Bödön volt benne, rajta HŰVÖS HELYEN TARTANDÓ felirat felnyelven és sparoiul. A bödönben fakó, viaszos, de szilárd anyagot talált.

Ez az, aminek gondolom?

Mi állt a levélben?

Szia, Dzsedao!

Gratulálok az előléptetésedhez. Remélem, tetszik az új parancsnoki pille, és hogy kiejthetőbb a neve, mint az előzőnek.

Egy: miféle előléptetésről van szó? Az anyja tudott valamit, amit ő nem? (Nem érdekes. Az anyja mindig tudott valamit, amit ő nem.) Kettő: az anyjára vall, hogy nem a fegyverzetük vagy a csillaghajtóművük hatékonysága, hanem a nevük alapján értékeli a hadipilléket. Na persze azt sem titkolta, hogy azt remélte, Dzsedao zenész lesz, ahogy az atyja. Hiába hívta fel Dzsedao a figyelmét arra, hogy amikor megpróbált énekelni az akadémián, a többi kadét megfenyegette, hogy grépfrútlevest öntenek a fejére.

Mivel arra számítok, hogy pocsék étkezési lehetőségeid vannak, küldtem libazsírt a gyerekkori kedvenc libád ük-ük-ük-stb. dédfiókájából. (Egyébként kitűnő étel készült belőle.) Szólj, ha elfogyott, és akkor küldök még.

Ölellek!

Anya

Ezek szerint libazsír van a bödönben. Dzsedao még nem jött rá, anyja miért küld ételt, amikor a főzésről alkotott elképzelése kimerült abban, hogy instant tésztát felüt tojással és némi metélt zöldhagymával. Dzsedao a bátyjától tanult meg főzni azon néhány alkalom során, amikor édesanyja kutatási asszisztensei megszánták a gyerekeket.

Mihez kezdjek ezzel? – töprengett. Kadétként felhasználhatta volna valami tréfához, de hadipille-parancsnokként nem tehetett meg akármit.

Ami még lényegesebb, hogyan írhat megfelelő gyermeki köszönőlevelet anélkül, hogy – rókák őrizzenek! – tovább bátorítaná az anyját? (Sütemények: rendben. Libazsír: nem annyira.) Különösen úgy, hogy az anyjának egyáltalán tudnia sem kellene arról, hogy Dzsedao itt van. Van, akinek a családja hasznos dolgokkal, alkohollal, pornóval meg nagyon jó kozmetikumokkal teli csomagokat küldött. Dzsedaónak nem volt ekkora szerencséje.

Legalább a feladatra hivatkozva elodázhatja a választ, amíg feloldják a helyszín minősítését – habár az anyja már tudott róla.

Dzsedao hallotta az új parancsnokával, Esszier kel dandártábornokkal kapcsolatos szóbeszédeket. Akadt, amelyik nem tartozott rá, például a másodfelesége szeretőivel kapcsolatos pletykák. Mások, mint például az, hogy Esszier szereti a szilvabort, nem számítottak, de jól jöhetnek, ha egyszer meg kell majd kenni valahogy. A szolgálati lapja viszont kifejezetten érdekes volt: kevesebb érdemrendje volt, mint bárki másnak, aki hasonló időn át szolgált ilyen rendfokozatban.

Vagy arról van szó, hogy Esszier politikai hátszéllel érkezett – a kel haderő tagadta, hogy létezik ilyen, de senkit nem ejtettek a fejére –, vagy egy egész halom minősített helyzetben szerzett érdemrenden ült. Dzsedaónak is volt néhány ezekből. (Vajon az anyja azokról is tud?) Habár a Muru 5 másodlagos katonai támaszpont volt, Dzsedao gyanakodva tekintett minden olyan „másodlagos” bázisra, ahol egy tábornok kapott beosztást, még ha ideiglenesen is. Vagy erről volt szó, vagy pedig Esszier kegyvesztett lett, és a kel parancsnokság nem tudta máshova elrekkenteni.

Dzsedaónak megvolt a bevett módszere, hogyan kezelje az új parancsnokokat: feldolgozta őket, mintha orgyilkosságra készülődne ellenük. Mondani sem kell, a bajtársainak soha nem beszélt erről ilyen formában.

Két ígéretes módot is talált arra, hogyan lehetne kiiktatni Essziert. Először is, a nő elképesztően fényűző anyagokból készült meditációs fókuszokat gyűjtött. Az egyik tisztje elárulta, hogy az érdeklődése újabban az antik lakkmunkák felé fordult. Bombát vagy mérget rejteni egy gyűjtőknek szánt tárgyba nem is annyira kockázatos, inkább nagyon drága. Tegnap éjjel néhány órán át azon törte a fejét, hogyan lophatna ilyent, csak a tréfa kedvéért – még jó, hogy nem kellett megvalósítani.

A másik módszer arra épített, hogy ezen a szinten rossz helyre tervezték a lőteret a tábornok irodájához képest, és a lényege az volt, hogy egy nagy energiájú karabéllyal és furkász lőszerrel lelövi jó néhány falon és egy ajtón át. Dzsedao utálta a furkász lőszert, épp azért, mert működött. Számos csúf heg volt a testén, mert egy alkalommal egy furkász kis híján végzett vele. Ezzel együtt hitt abban, hogy megfelelő eszközt kell használni a feladat elvégzésére.

Az elmúlt néhány évtizedben senki nem foglalkozott azzal, hogy karbantartsa a Muru 5-öt. A számítógép elavult vasat használt, így kedvére készíthetett másolatokat a térképekről. Feltörte a kamerarendszert is annyi időre, hogy megismerhesse a tábornok irodájának elosztását. Az elrendezés láttán elátkozta az építészeket, akik ezt az egész szánalmas helyet tervezték. Ráadásul Esszier úgy helyezte el az irodáját, hogy az ajtónyílás kellemesen keretezze látogatói számára a látványát, középpontban a székével. Nagyszerű lépés, ha a cél lenyűgözni másokat, de kevésbé szerencsés, ha valaki minél kisebb célpontot szeretne nyújtani. Na persze nem Dzsedao dolga volt gondoskodni Esszier biztonságáról.

Hét perccel a megadott idő előtt jelent meg a tábornok irodájában.

– Whiskey-t? – kérdezte Esszier segédje.

Bárcsak! – gondolta Dzsedao, aki pontosan tudta, hogy nem engedheti meg magának.

– Nem, köszönöm – mondta hangjában a megfelelő mértékű sajnálkozással. Nem bízott a különleges bánásmódban.

– Sajnálhatja – felelte a segéd. Két perccel később vetett egy pillantást a táblájára. – Menjen csak be! A tábornok már várja.

Dzsedao előzetes várakozásának megfelelően Esszier tábornok pontosan középen ült az asztala mögött, az ajtónyílás keretében, amelyet felerősített az asztal két oldalán álló két szobrocska, egy-egy ónixból faragott hamuhéja. A tábornoknak sötét volt a bőre, a haját leborotválta, a termete és vékony csontjai alapján alacsony nehézkedési környezetben nőtt fel. Illett hozzá a fekete-arany kel egyenruha. Kesztyűs keze tökéletesen szimmetrikusan nyugodott az asztalon. Dzsedao fogadni mert volna, hogy remekül mutat a propagandavideókon.

Dzsedao öklét a vállához emelve tisztelgett.

– Dzsedao suosz fregattkapitány szolgálatra jelentkezem.

– Foglaljon helyet! – mondta Esszier. – Nem érti, eddig miért nem egy hadipillén kapott beosztást.

– Igen, elgondolkodtam már a dolgon.

Esszier elmosolyodott. A mosoly is olyan volt, amilyen az egész nő: szépséges, kiszámított és nem is kismértékben halálos.

– Van egy jó és egy rossz hírem, kapitány úr. A jó hír az, hogy előléptették.

Dzsedao először nem is hálát vagy büszkeséget érzett, hanem arra gondolt: honnan tudta az anyám? Szerencsére egész életében gyakorolhatta a „honnan tudta az anyám?” kezelését, ezért az arca rezzenéstelen maradt.

– Mi a rossz hír? – kérdezte inkább.

– Igaz, amit a harctéri teljesítményéről mondanak?

Ez mindig előjött.

– Ismeri a személyi anyagomat.

– Ügyesen képes győzni.

– Nekem nem úgy tűnt, hogy a kel haderő kifogásolja az ilyesmit.

– Nem is – felelte a nő. – A helyzet a következő. Van egy feladatom a számára, azonban ehhez az egyedi hátterére is támaszkodni kell.

Az „egyedi háttér” virágnyelven annyit tett, hogy „nem sok parancsnokunk van, aki szükség esetén különleges műveleti feladatokra is alkalmas”. A különleges műveleti ismeretekkel rendelkező kelek többsége a szárazföldi erőknél maradt, nem az űrerőkben keresett parancsnoki beosztást. Dzsedao érdeklődően hümmentett.

– Ha jól teljesít, megkapja a hármas számú harcászati kötelékemet vezető Üvegszita fogaspillét.

Ez megvesztegetés, habár ebből még baj is lehet. Essziernek hat harcászati harcköteléke volt. Az újonnan kinevezett harckötelék-parancsnokot nem a hatodik, hanem a harmadik élére helyezi? Valami gondja lett volna a harmadik korábbi parancsnokával?

– A harmadik előző parancsnoka korkedvezményes nyugdíjba vonult – felelte Esszier a ki nem mondott kérdésre. – Kisebb trófeagyűjteményt találtak nála.

– Hadd találjam ki! Eretnekek trófeáit.

– Pontosan. A hármas rossz állapotban van. A négyesnek kitűnő a viszonya a köteléke személyzetével, nem akarom előléptetni, és ezzel kivenni. Magának viszont lehetőség.

– Mi a feladat?

Esszier hátradőlt.

– Meng suosszal járt a Suosz Akadémiára?

– Igen – bólintott Dzsedao. Kadétként Zsej Meng volt a neve. – Még tartjuk a kapcsolatot.

Meng néhány évvel korábban belépett egy házasságba. Dzsedao a házasságban résztvevők után öt rókát ábrázoló festményt rendelt, azt küldte el jókívánságai kíséretében. Meng rendszeresen írt a gyerekeiről – egyszerűen képtelen volt abbahagyni a fecsegést róluk –, Dzsedao pedig vette a jelzéseket, és ajándékokat küldött, hol kel vicceket tartalmazó, kézzel kötött könyveket, hol ízléses kerti szerszámokat, vagy amit kellett. (Ő legalábbis kerti szerszámnak vásárolta. Gyanúsan úgy festettek, mint amit strapabíró sebészeti eszközökként is lehet használni.)

– Mivel foglalatoskodik most Meng?

– Ahun Gerav álnéven ő a Holdédes szirom kereskedelmi egység parancsnoka.

Dzsedao felvonta a szemöldökét.

– Ez nem suosz hajó. – Viszont úgy hangzott, mintha andan lenne. Az andanok szerették virágok nevét adni a kereskedőpilléiknek. – A „kereskedelmi egység” alatt azt érti, „kém”?

– Igen – felelte elbűvölő nyíltsággal Esszier. – A Szirom legénységének egyik tagja huszonhat nappal ezelőtt vörös riasztást küldött a suosz hírszerzésnek. Ennyit tudott elmondani.

A tábornok elővett egy táblát az asztalából, és úgy fordította, hogy videófelvételt mutathasson Dzsedaónak. Nem kellett volna bajlódnia a képpel: a rossz megvilágítás, a rázkódó kamera és a sztatikus zörej miatt lehetetlenség volt értelmezni. A hangsáv sem volt sokkal jobb:

– …Szirom, vörös riasztás az ügyeletnek… Gerav a… – Bosszantó módon a következő néhány szót nem lehetett érteni a zörej miatt. – Du állomás. Jobb, ha… – Fegyver dördült, aztán még egyszer, és csönd lett.

– A feladata kideríteni, mi a helyzet a Gva Valóságban lévő Du állomáson és vajon kimenthető-e a legénység, illetve a megszerzett információk. A suosz heptarcha magát javasolta mint eszményi jelöltet a feladat elvégzésére. A kel parancsnokság hajlott a javaslatra.

Azt elhiszem, gondolta Dzsedao. Egykor a heptarchája közvetlen beosztottjaként dolgozott, és bár a nő jó orgyilkosai közé tartozott, nem vágyott vissza.

– Az utóbbi időben ez az egyetlen eset történt a Gva Valóságban, vagy volt más is?

– A gva-anok hamarosan a soron következő, ütemezett rezsimzavarhoz érnek – felelte Esszier. – A diplomaták szerint a következő választott kormány nagy eséllyel kevésbé lesz fogékony a heptarchátus érdekeire. Be akarunk menni, kideríteni, mi történt, aztán kijönni, mielőtt megindul a felfordulás.

– Értem. Ezek szerint veszedelmes lenne hadipillével menni. Milyen erőforrásaim lesznek akkor?

– Most jön a rossz hír – felelte túlságosan is kedélyesen Esszier. – Mondja csak, kapitány, szeretett volna kereskedőköteléket irányítani?

A kötelék nyolc kereskedőpilléből állt: Ponty 1-től Ponty 4-ig, illetve Ponty 7-től Ponty 10-ig. Megtöltötték az állomás egyik dokkolóöblét. Valaki narancs- és fehér színű, felfújt pontyokat festett a hajókra. Nem javított rajtuk.

A kötelék parancsnoka Csurioi Havalként mutatkozott be, ami nem a valódi neve volt. Pocakos, kancsal nő volt, feltűnő bizsukat hordott – csupa kitűnő eszköz arra, hogy meggyőzze az embereket arról, hogy egyszerű kereskedő, és nem – például – egy kel különleges műveleti tiszt. Dzsedao figyelmét nem kerülte el, hogy amikor a nő megpillantotta az oldalfegyverét, egy Mintázó 52-est, amely nem volt rendszeresített kel eszköz, egészen halvány ráncok jelentek meg a homlokán.

– Azt, ugye, nem hozza magával? – kérdezte.

– Nem. Nem szeretném elveszteni a határ túloldalán. Ráadásul semmiféle elfogadható magyarázatom nincs arra, hogy egy unalmas híradó miért rohangászik suosz maroklőfegyverrel.

– Szívesen megőrzöm magának.

Dzsedao eltöprengett, ha élne az ajánlattal, visszakapná-e a Mintázót. Nem volt olcsó darab.

– Ez kedves, de majd az állomás megőrzi. Jut eszembe, mi lett a Ponty 5-tel és a Ponty 6-tal?

– Fogalmam sincs – válaszolta Haval. – Még az én időm előtt történt. A gva-an hatóságok soha nem piszkáltak miatta. Már megszokták az, idézem, „furcsa heptarchátusi számmisztikus babonaságokat”.

Fürkész pillantást vetett Dzsedaóra, amitől csak még kancsalabb lett.

– Már megbocsásson, de van magának tapasztalata abban, hogyan kell fedetten dolgozni?

Micsoda üdítő kérdés! Mindenki a kémeikről, szabotőrjeikről és orgyilkosaikról ismerte a suoszokat, pedig a valódi munka nagyját az elemzők, a hivatalnokok és a rejtjelezők végezték. (Dzsedao egyik oktatója egyszer úgy magyarázta ezt, hogy az „Órákat fogsz tölteni egy terminál előtt, és ettől rossz lesz a tartásod” sokkal kevésbé hatékony szlogen a kadétok toborzására, mint a „Csatlakozz a suoszokhoz izgalmas titkos ügynöki feladatok ellátására, amennyiben a csoporttársaid nem ölnek meg diplomaszerzés előtt”.) Aki találkozott Dzsedaóval, az általában abból indult ki, hogy biztosan elképesztő mennyiségű emberrel végzett a suosz gyalogság tagjaként. Mit se számít, hogy amióta a rendes haderő tagja, sokkal több halálért volt felelős.

– Meglepné, mennyi mindenhez értek – felelte inkább.

– Hát, remélem, jól megy az álnevek és legendák használata – mondta Haval. – Bocsásson meg, de elég jellegzetes neve van.