Fordította

Kleinheincz Csilla

Tamás Gábor

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Samantha Shannon – A Day of Fallen Night

First published in Great Britain, 2023

Copyright © Samantha Shannon-Jones, 2023

Illustrations © Emily Faccini, 2023

Samantha Shannon-Jones has asserted her right under the Copyright, Designs and Patents Act,

1988, to be identified as Author of this work.

All rights reserved.

Borító © David Mann

Borítóillusztráció @ Ivan Belikov

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla és Tamás Gábor, 2024

© Next21 Kiadó, 2024

ISBN 978 615 682 100 3

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Abrudán Katalin

Előkészítés Takács Andrea

Ebook Hársfai László

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika Váraljai Nóra

Édesanyámnak, Amandának

Prológus

Unora

Dumainak hívták, a túl korán véget érő álom ősi szava után. A napszállati évek utolsó alkonyizzásában született, amikor Antuma városában minden nap olyan lomhán csordogált, akár a méz.

Az egyik tavasszal, tiltott kívánságtól hajtva, fiatal nő lépett be a városkapun.

Azt állította, semmit nem tud a múltjáról, csak annyit, hogy Unora a neve. Poros öltözéke és kérges keze alapján senki sem gondolta volna, hogy az apjának egykor akkora hatalma volt, hogy nyomában a teljes császári udvar felbolydult.

Senki nem is sejtette, mit fog tenni a fővárosban.

Azokban az években Szeíki száraz belső vidékeit nehéz volt megművelni. Az istenek visszavonulása után hosszan tartó aszályok sújtották a szigetet. Az összezsugorodott folyóktól távol szomjazott a föld.

Ha Afa kormányzója olyan lett volna, mint a többi ember, panaszkodott volna, amiért egy portartományba helyezték. Ehelyett nap mint nap azon fáradozott, hogy vizet vezessen a földekre. Valahányszor visszatért a császári udvarba, Manai császárnő egyre leleményesebbnek és szorgalmasabbnak tartotta. Udvarházat adományozott neki a fővárosban, ahol a kormányzó egy dajka gondjaira bízta a lányát, Unorát.

Manai császárnő azonban régóta betegeskedett, és baja nem enyhült. Idő előtt lemondott, és visszavonult az Ipjeda-hegyre, egyetlen gyermekére hagyva a trónt.

Bár Dzsorodu herceg még fiatal volt, tanult az anyjától. Első rendeletével magához hívatta Afa kormányzóját, és mindenki mást mellőzve Szeíki folyóurává tette. Egy évig ő volt a gyerekcsászár legbizalmasabb és leginkább kedvelt embere.

Így hát senki nem lepődött meg azon, amikor váratlanul száműzték azzal a váddal, hogy felébresztett egy istent, hogy ezáltal virágoztassa fel a tartományát. A császárt ezután egyetlen család vette körül, és senki mást nem engedtek a közelébe. Legalábbis nem hosszú időre.

Szolgáik megkeresték Unorát, és kidobták a sötét utcára. A kislány kilencesztendősen szegény árvává lett. A dajkája lopva visszamenekítette Afába, és a világ tíz hosszú évre elfeledkezett róluk.

Unora ismét a földeken dolgozott. Megtanulta elviselni a napsütést. Az apja nélkül nem folyt többé a víz. Unora kölest, árpát és búzát vetett, száraz rögök közé forgatta a magokat. Égő torokkal és csontjaiban tompa sajgással tengette napjait. Minden éjszaka elsétált a Padzsati nevű sárkány szentélyéhez a domb tetején, és tapsolt.

Egy napon Padzsati fel fog ébredni. Egy napon meghallja az imádságaikat és elhozza az esőt a tartományba.

Idővel a lány megfeledkezett a fővárosban töltött napjairól. Elfelejtette, milyen egy folyó csobogása, vagy milyen megmártózni egy hűvös tavacskában – de az apját soha nem felejtette el. És azt sem, hogy ki okozta mindkettejük vesztét.

A Kuposzák, gondolta. A Kuposzák tettek tönkre.

Élete huszadik évében járt, amikor a halál eljött a faluba.

Az aszály abban az évben hónapokig tartott. A szántóvetők egyedül a kútjukban reménykedtek, de valami beszennyezte a vizet. Unora öreg dajkája mellett maradt, míg az asszony hányt, és meséket mondott neki Padzsatiról, az istenről, akinek a visszatérésére mindannyian vágytak.

A falusiak elvitték a testet. Utána ők haltak meg. A hatodik napra már csak Unora maradt. A tarlón feküdt, túl szomjasan ahhoz, hogy küzdjön, és várta a véget.

És akkor megnyílt az ég. Eső érte a földet, mely oly sokáig csak halálos ágyuk volt, a cseperészés áradattá erősödött, és a száraz talaj sötét és édes lett.

Unora kipislogta a vízcseppeket a szeméből. Felült, csészét formáló kezében felfogta az esőt, és ivás közben örömtelten nevetett.

A vihar, amilyen gyorsan jött, el is állt. Unora tetőtől talpig sárosan a Nyikorgó-erdő felé botladozott. Napokig levelekről és tócsákból hörpölte a vizet, de nem sok mindent talált, amit megehetett volna. Bár remegett a lába, és egy vén medve is a nyomába szegődött, tovább követte a csillagokat.

Végül eljutott a megfelelő helyre. Egy vízesés vékony érként csordogáló maradványa mögött aludt Padzsati, a fehér sárkány – Padzsati, Afa őrzője, aki egykor teljesítette azok kívánságát, akik megfizették az árát. Unora éhségtől és szomjúságtól elgyengülve megkereste a harangot, amely felébreszthetné.

Most az istenek gondjára bízza a sorsát.

Azokban az években mélyen aludtak. A legtöbbjük föld alatti barlangokba húzódott, ahol nem érték el őket az emberek, mások viszont a föld felett tértek nyugovóra. Bár a szeíkik meggyászolták távollétüket, a sárkányok megzavarása főbenjáró bűnnek számított. Csak a császári családnak volt hozzá joga.

Unora azon kapta magát, hogy nem fél, mert nem maradt vesztenivalója.

A harang nála is magasabb volt. Ez a harang ébresztette fel az őrzőt, de halál terhe mellett tilos volt megérinteni. A bronzot zöld patina lepte. Unora közelebb ment. Ha ezt megteszi, megölhetik. Ha kudarcot vall, akkor csak betegség és éhezés vár rá.

Megérdemlem, hogy éljek.

A gondolat mennydörgésként csapott le rá. Születésétől tudta, mennyit ér. A száműzetés a porba taszította ugyan, de nem volt hajlandó ott maradni. Egy nappal sem tovább.

Rácsapott a harangra. Az több évszázadnyi némaság után zendülve kettéhasította az éjszakát.

És Padzsati válaszolt.

Az isten Unora bámuló szeme láttára előjött a barlangból, teste valamennyi hurka előtekergett. Teljesen fehér volt gyöngyfényű fogaitól kezdve sápadtan csillogó pikkelyeiig. Unora térde megbicsaklott, és a földhöz érintette homlokát.

– Még nem jött el a csillag. – A sárkány hangja úgy zúgott, mint a szél. – Miért ébresztettél fel, föld gyermeke?

Unora nem tudta, hogyan jelelje el a szavait. Arra senki nem lett volna képes. Amikor Padzsati felajánlotta neki a farkát, reszkető kézzel fogta meg. A sárkány pikkelyei csúszósak voltak, mint a nedves jég.

Nem volt joga ajándékot kérni az istenektől. Az a császárnők és királyok előjoga volt.

– Nagy isten, tartományod egyik leánya vagyok. Egy aszály sújtotta faluból jövök. – Összeszedte minden bátorságát. – Esőért könyörgök, vizek királya. Kérlek, küldj még.

– Nem tudom teljesíteni ezt a kívánságot. Még nincs itt az ideje.

Unora nem merte megkérdezni, mikor jön el az idő. Már így is túl sok idő telt el.

– Akkor módot keresek, hogy beléphessek Antuma fényes udvarába, és könyöröghessek a császárnak, hogy mentse meg édesapámat a száműzetéstől – mondta. – Segíts megindítani a szivárvány fiának szívét.

Padzsati kivillantotta fogait. Úgy ragyogott, mint a hold, pikkelyei, akár az éjszaka teje és könnyei.

– Ára van.

Nem kis ár volt itt, ahol a víz és a só olyan értékes és ritka volt. Unora behunyta a szemét. Az apjára gondolt, a faluban heverő halottakra, a magányára – és bár az ajka cserepes volt, feje pedig szédült a szomjúságtól, egy könnycsepp csordult le az orcáján.

A Hóleány sírt a nagy Kvirikiért, és ő ebből megértette, hogy az emberekben van jóság, mondta neki a dajkája. Csak amikor könnyeket hullajtott érte, akkor tudta meg Kviriki, hogy benne is ott a tenger.

A gyerekkori figyelmeztetés a szívében lüktetett, és arra sarkallta, hogy fogadja el a halált, amely rá várt. De a tartomány istene már meg is szólalt:

– Egyetlen napfordulatig fog tartani, és nem tovább.

Egy könnyet adott cserébe, úgy pottyantva a tenyerébe, mint egy pénzérmét. A lány ajkához emelte az ezüstfényt.

Olyan volt, mintha egy sarlóba harapott volna. A csepp egy évtizednyi szomjat űzött el, és teljesen eltelítette. Padzsati lenyalta nyelve hegyével a lány könnyét, és mielőtt elmondhatta volna, mi áll még az alkuban, Unora ájultan rogyott össze.

Másnap ott talált rá a hírvivő – a fényes udvar hírvivője.

A palotabeli nők egyáltalán nem hasonlítottak rá. A hajuk majdnem földig ért, köntöseik halfarka messze nyúlt mögöttük a padlón. Unora összehúzta magát a tekintetük előtt. Az ő haja rövidre volt nyírva, épp csak súrolta a vállát, kezét kérgessé tette az egy évtizednyi gürcölés. Suttogások kísérték a Holdpavilonig, ahol Szeíki császárnéja várta egy tágas, sötét szobában.

– Azt álmodtam, hogy egy pillangó alszik a vízesés mellett – szólalt meg. – Honnét jöttél?

– Nem emlékszem, felség.

– Tudod a nevedet?

– Igen. – Már csak a neve maradt meg neki széles e világon, és meg akarta tartani. – Unorának hívnak.

– Nézz rám.

Unora engedelmeskedett, és egy vele egykorú, sápadt nőt pillantott meg, akinek tekintete varjúéra emlékeztette: kíváncsian és ravaszul fürkészte kürtcsigákból és szívkagylókból álló koronája alól. Külső köntösét két címer díszítette, az egyik a császári ház aranyhala volt, a házasság útján szerzett családjáé.

A másik pedig a Kuposza klán ezüstharangja.

– Nagyon sovány vagy – jegyezte meg Szeíki császárnéja. – Nem emlékszel a múltadra?

– Nem.

– Akkor bizonyára pillangószellem vagy. A nagy Kviriki egyik szolgálója. Azt mondják, a szellemei kifakulnak, ha nincsenek mindig víz közelében. Itt, az Antuma-palotában van az otthonod.

– Felség, az ittlétem szégyent hozna önre. Nincs egyebem, csak a ruha, amelyet viselek.

– Csináltathatok szép ruhákat. Ételt és italt adhatok. Amit viszont nem adhatok, az egy udvaronc esze és tehetsége – mosolyodott el fanyarul a császárné. – Azokat meg lehet tanulni, csak időbe telik, és én azt is adhatok. Cserébe talán szerencsét hozol a családomra.

Unora megkönnyebbülten meghajolt. Ennek a Kuposza császárnénak fogalma sem volt arról, ki ő. Ha el akarja érni a császárt, gondoskodnia kell arról, hogy senki más se tudja meg.

Unora kivárt. Afában ritka kincs volt az idő. Az udvaroncok a sajátjukat költészettel és vadászattal, lakomákkal és zenével és szerelmi viszonyokkal töltötték. Unora számára ezek ismeretlenek voltak.

De most több étele volt, mint amennyit megehetett, és több vize, mint amennyit megihatott. Miközben felépült a szegénység hosszan tartó kínjaiból, megsiratta azokat, akik a porban maradtak, míg a nemesek magánfürdőkben áztak, vizet merítettek a mély kutakból és sétahajóztak a Tikara folyón.

Jobbá akarta tenni a dolgokat. És amint eléri az apját, megtalálják a módját.

Unorát az udvarban mindenki szellemnek hitte. Még akkor is csak egyvalaki szólította meg közvetlenül – egy kedves költőnő, akinek hasa gyermektől gömbölyödött –, amikor a szolgálólányok összegyűltek a tornácon enni, és lehetetlen volt szó nélkül hagyni az Ipjeda-hegy szépségét. A többiek csak nézték őt, és várták, mikor mutatkozik meg a hatalma.

Leginkább a nyári éjszakákon kínozta a magány. A szolgálók a folyosón ülve fésülködtek, és halkan beszélgettek, bőrüket égette a hőség. Szipvo császárné gyakran odaintett Unorának, de a lány mindig elhúzódott.

Jött és múlt a nyár. Ahogy az ősz vörösre festette és bearanyozta a leveleket, Unora a császárt várta, aki csak ritkán bújt elő a belső palotában lévő lakosztályából. Beszélnie kellett vele, de csak egyszer pillantotta meg, amikor a császár meglátogatta a hitvesét: gallér villanása a fekete haj alatt, méltóságteljesen kihúzott váll.

Unora tovább várakozott.

Szipvo császárné hamarosan ráunt. Unora nem tudott felhőből varrni, sem jóképű herceget formálni tengeri tajtékból. Padzsati nem ruházta fel kézzelfogható hatalommal. Unorát a belső palota másik felébe küldték egy szűkös szobába, amely beázott. Bár egy szolga mindig hozott parazsat a parázstartójába, a lány nem bírt megszabadulni a hidegtől.

Afában az emberek tánccal melegítették fel magukat télen, hiába tiltakozott ez ellen a testük. Ideje volt feleleveníteni ezt a szokást. Unora másnap hajnalhasadás előtt felkelt, és a belső palotát körbefutó fedett erkélyre ment. Az északi oldal éppen szembenézett az Ipjeda-heggyel.

Unora megállt a hegy előtt, és táncra perdült.

Az anyacsászárnő arra a hegyre vonult vissza. Unora is hasonló kiútra vágyott. Ha nem sikerül eljutnia a császár elé, más módon kell megmentenie az apját – de sejtelme sem volt, hogyan fogjon hozzá. De addig is belefeledkezik ebbe a téli táncba.

Most, hogy a változás elkezdődött, nem akart abbamaradni. Egyik éjjel levél siklott be az ajtaja alatti résen egy évszakfa két fehér, képtelenül tökéletes levele kíséretében.

Álmot, reményt vesztve bolyongtam

pirkadati magányban, mikor

holdhajadont láttam, táncolt épp.

Bűvös álom, éjjeli kóbor

várja a hajnalt és vele a

lányt, ki nevetve táncol ismét.

Valaki meglátta. Szégyellnie kellett volna, de nagyon magányos volt, és rettenetesen fázott. A küldöncnek meghagyta, hogy térjen vissza később, és tuskövet, ecsetet és cseppentőt kért.

A tartományokban a vizet nem pazarolták tusra. Így is bűntudat töltötte el, amiért használta, de az apja a földbe karcolta az írásjeleket, és megtanította írni. Unora ecsetje az első vers hullámzását követte, és rádöbbent, hogy nem is nehéz.

Magányos, fázós tánccal várom

a pirkadatot. Ám nem láttam

költő tanúmat az árnyékban.

Elűz a reggel fénye, félek,

meg ne lássanak, de hív a tánc,

a tánc, a nevetés a hóban.

Amikor végzett, átdugta az ajtó alatt a levelet, és a küldönc elvitte.

Először nem kapott választ. Unora eltökélte, hogy nem gondol rá, de a vágyat, ha már felébredt, nehéz volt legyűrni. Vágyott rá, hogy az a valaki ismét lássa. Türelmének egy második vers volt a jutalma, mely az álmatlanok napja előtti estén érkezett. Unora az ajkához szorította.

Hó lepte be a várost. Még több költemény érkezett, és gyakran kísérték őket ajándékok: finom szőrű ecsetek, kagylóberakásos arany fésű, illatos fa a parázstartóba. Amikor a szolgálók közül ketten elhaladtak új lakhelye előtt, megmosolyogva balsorsát, Unora keserűség nélkül mosolygott vissza rájuk, mert tudta, hogy szobája padlóját a szerelem levelei borítják.

Amikor a férfi eljött hozzá, behívta. Öltözéke alapján bárki lehetett. Unora átvezette a szobán oda, hol a holdfény végigömlött a padlón. A férfi kétkezi munkától szűz, kecses keze gyorsan megoldotta a lány övét. Amikor megérezte Unora szűnni nem akaró hidegét, megpróbálta leheletével megmelengetni az ujjait. A lány elmosolyodott, és a férfi visszamosolygott rá.

Az volt az első alkalom a sokból. A férfi heteken át minden éjjel meglátogatta, a verseket most már a bőrére rajzolták az ujjai. Unora megtanította az időjárás megjóslására. A szeretője meséket és utazók beszámolóit olvasta fel neki a kettejük közé tett olajlámpás fényénél. A lány megtanította varrni és szőni, a faluja munkadalait énekelte neki. Árnyékok közt és a tűz fényénél éltek, és soha nem látták egymást teljesen.

A férfi titkolta a nevét. Unora az ő Táncos Hercegének hívta, ő pedig a lányt az ő Hóleányának. Azt suttogta, bizonyára álmodnak, mert csak az álmokban létezhet ekkora öröm.

Igaza volt. A mesében a Táncos Herceg egy év után elolvadt, és a Hóleány egyedül maradt.

A télközép előtti reggelen a szolga forró levest tálalt Unorának. A lány ajkához emelte a tálkát, de megdermedt, mielőtt hozzáért volna. A gőzzel együtt feketeszárny illata szállt fel, egy olyan növényé, amely a tartományában vadon nőtt. Korábban önszántából is használta.

Megakadályozta, hogy egy gyerek gyökeret verjen a nőben, vagy ha mégis, kiürítette a méhet.

Unora a hasára szorította kezét. Az utóbbi időben fáradt volt, és érzékeny, sokat öklendezett a szobájában lévő éjjeli láda fölött. Valaki hamarabb rájött az igazságra, mint ő maga.

Egyetlen férfi volt csupán, akinek gyerekei fenyegetést jelenthettek a dolgok menetére. Most, hogy megértette végre, a férfi épp nem volt az udvarban. Elkésett vele, hogy megkérje, kegyelmezzen meg Unora apjának. Túl késő volt már mindenhez. Csak annyit tehetett, hogy megvédi a gyermeküket, akiről abban a keserédes pillanatban eldöntötte, hogy megtartja.

Csendben kiöntötte a kertbe a levest, és rámosolygott a szolgára, aki visszajött a tálkáért.

Afai Unora aznap éjjel elhagyta a császári udvart. A szent hegy felé indult, és nem vitt magával semmit, csak egy arany fésűt és a titkát. Ha bárki látta is, szellemnek mondta volna, aki veszteségét siratja.

Sabran

Gloriannek nevezték el, hogy erősítsék a dinasztiát Ascalunban, Nyugat koronájában. Valamikor, még a sérelmek százada előtt, amikor Inys három gyenge királynőtől is szenvedett, ez volt a város máskénti neve.

Ötödik Sabran volt az első. Királynő volt, amióta csak kivágták édesanyja méhéből, és imádta, hogy a létezése tartja vissza a Névtelent. Természetesnek tekintette, hogy egész életében jutalmazza magát ezért a szolgálatért.

Egyáltalán nem törődött a lovagi erényekkel. A mohóságában nem volt semmi mértékletesség, a harácsolásában semmi nagylelkűség, az irgalmatlanságában semmi igazságosság. Megkettőzte az adókat, a kincstárából folyt a pénz, és egy évtized sem kellett, hogy a királynőség árnyéka legyen korábbi önmagának. Akiben volt mersz megkérdőjelezni a tetteit, azt lovak közé kötötte, a feje pedig a kastély kapuját díszítette. Alattvalói komisz királynőnek nevezték, mert úgy bánt az ellenségeivel, ahogy egy komisz macska az egerekkel.

Nem voltak felkelések. Csak pusmogás és félelem. Elvégre az inek jól tudták, hogy a vérvonala volt a lánc, ami féken tartotta a Névtelent. Egyedül a Berethnetek tartották vissza a férget.

De mivel csak aljasságból táplálkozhattak volna, az emberek egyáltalán nem tudtak felnézni a fővárosra. Az utcákon kutyák, patkányok és disznók kóboroltak. A folyó majd belefulladt a mocsokba, és az emberek Sajgósnak hívták, mert úgy mozgott, akár egy súlyos terhet cipelő öregember.

A királynő életének negyvenedik évében eszébe jutott, hogy eleget kell tennie az ország iránti kötelességének. Egy Yscalinból származó nemessel házasodott össze, akinek a szíve nem sokkal a szertartás után felmondta a szolgálatot. A királynő tanácsadói azért imádkoztak, hátha életét veszti a gyermekágyban, de diadalmasan lépett elő a szülőszobából, nyomában húsos kislány sivalkodott: egy újabb láncszem, amely még egy nemzedékre bilincsben tartja a fenevadat.

A királynő előszeretettel szórakozott azzal, hogy gúnyt űzzön a gyermekéből, mert önmaga hitvány utánzatának látta, Jillian pedig előbb keserű és kemény, majd egészen kegyetlen lett. Viszonozta mindazt, amit csak kapott az anyjától, és úgy csípték-marták egymást, akár a varjak. Sabran egy részeges baromhoz adta hozzá, és hamarosan Jilliannek is született gyermeke.

Marian törékeny lélek volt, aki nem mert suttogásnál hangosabban beszélni. A rokonai nem törődtek vele, amiért hálát adott a Szentnek. Csöndben élt, csöndben házasodott és csöndben fogant gyermeket.

Immár egy harmadik hercegnő is beleszületett ebbe a hanyatló házba.

Sabran lett a neve, hogy a zsarnok kedvében járjanak. Egy hang se hallatszott felőle, de parányi homloka ráncba gyűrődött és lebiggyesztette alsó ajkát.

– A Szentre, szegény kis báránykám! – mondta a bába. – Milyen komor egy kislány.

Marian túlságosan kimerült volt ahhoz, hogy ilyesmivel törődjön.

Nem sokkal a szülés után a komisz királynő, nyomában a trónörökösnővel, méltóztatott meglátogatni őket. Marian elhúzódott előlük.

– Szóval utánam kapta a nevét? – nevetett arcába az ősz hajú királynő. – Hogy hízelegsz, kicsi egérke. De majd meglátjuk, hogy a porontyod többet ér-e nálad, mielőtt hasonlítgatni kezdjük.

Marian Berethnet életében nem először azt kívánta, bár megnyílna a föld alatta, hogy mindörökre elnyelje.

Mint házának valamennyi nőtagja, Lady Sabran is sudár termetű lett, feltűnő jelenség. Köztudomású volt, hogy minden egyes Berethnet-királynő egy leánynak adott életet, aki pontosan ugyanúgy nézett ki, mint az anyja. Mindig ugyanaz a fekete haj. Mindig ugyanaz a déli almák zöldjét idéző szempár. Mindig ugyanolyan sápadt bőr és piros ajak. Gyakorta nehéz volt különbséget tenni köztük, mielőtt az öregség megváltoztatta őket.

Ám az ifjabbik Sabranban nem volt anyja félelméből, se nagyanyja rosszindulatából, se a zsarnok kegyetlenségéből. Céltudatosan, méltóságteljesen viselkedett, és soha nem engedett a gúnyolódásnak.

Amennyire csak tudott, zárkózottan élt, legfeljebb udvarhölgyei társaságát kereste, akikben mindenki másnál jobban bízott. Tanítói megismertették az erényesség történetével, és miután kitűnt ebbéli tanulmányaiban, megtanították festeni, énekelni és táncolni is. Mindezt titokban tették, mert a királynő gyűlölte azt, ha más Berethnetet boldognak látott… hát még, ha azt látta, hogy megtanulnak uralkodni.

Tíz éven át kísérte figyelemmel az egész udvar a négyes legfiatalabb tagját.

Udvarhölgyei voltak az elsők, akik reménykedni kezdtek, hogy talán ő hozza el a megváltásukat. Látták a vonalat, amely soha nem hagyta el a homlokát. Rendszeresen elkísérték a kastély kapujához, ahol undorodva sorra vette a rothadó fejeket. Ott voltak akkor is, amikor a komisz királynő megpróbálta megtörni, azon a napon, amikor felébredve először fogadta vér a lepedőjén.

– Úgy értesültem, készen állsz, hogy te magad is kitoljál egy zöld szemű csemetét a világra – mondta az öreg királynő. – Ne félj, gyermekem… Nem hagyom, hogy a szépséged parlagon maradjon.

A bőre olyan volt, akár a tejpille, ráncai beitták a púdert.

– Álmodsz-e arról, hogy királynő leszel, báránykám?

Sabran úrnő a trónterem közepén állt, kétszáz udvaronc előtt.

– Nem merészelek, felség – felelte halkan, mégis tisztán érthetően. – Elvégre én csak akkor lehetek királynő, ha felséged már nem ül a trónon. Vagy ha – a Szent óvjon ettől! – halott lenne.

Az udvaron izgatottság hulláma futott végig.

Felségárulás volt az uralkodó halálára gondolni, hát még beszélni róla. Ezzel a királynő is tisztában volt, ahogy azt is tudta, nem ölheti meg a dédunokáját, mert az a vérvonal és a saját hatalma végét jelentené. Mielőtt válaszolhatott volna, a gyermek, nyomában udvarhölgyeivel, távozott.

A komisz királynő addigra már több mint egy évszázada ült a trónon. Túlságosan is régóta nem lehetett elképzelni egy olyan világot, amelyikben nincs jelen, de attól a naptól kezdve élt a remény. Attól a naptól kezdve a szolgák – szigorúan csak suttogva – mindig kis királynőként hivatkoztak Sabran úrnőre.

A zsarnok százhat éves korában halt meg, a legfinomabb ersziri selymek között, minden ujján lázsiai arany ékszerekkel. Harmadik Jillian követte a márványtrónon, de őszintén csak kevesen örvendtek ennek. Mindenki tudta, hogy Jillian magához ragadja mindazt, amit az anyja megtagadott tőle.

Alig telt el egy év a koronázása után, amikor egy férfi surrant be a helyiségbe, ahol Jillian királynő vacsorázott éppen. Az elhunyt királynő adott még parancsot arra, hogy addig kínozzák, amíg bele nem őrül. Szíven szúrta a komisz királynő lányát, mert azt hitte, hogy ő okozta a gyötrelmeit. Jilliant a zsarnok mellett helyezték nyugalomra a Királynő szentélyében.

Harmadik Marian úgy viselte a koronát, mintha az mérgeskígyó lenne. Nem volt hajlandó fogadni a kérelmezőket, akik segítségért folyamodtak az uralkodójukhoz. Még a saját tanácsadóitól is tartott. Sabran sürgette édesanyját, hogy mutasson több erőt, de Marian túlságosan is félt Inystől ahhoz, hogy irányítsa. Nem először támadt morgolódás: nemcsak elégedetlenkedés volt, hanem lázadásról is szó esett.

Hanem a vérontást végül vérontás akadályozta meg, mert háború támadt Hróthban.

Az inek mindig is különös helynek tekintették a hófödte Északot. Voltak évek, amikor Hróth kereskedni akart, míg máskor rablók érkeztek harci hajókon, hogy felégessék és kifosszák az in településeket.

A klánok most fegyvert ragadtak és a befagyott vízesések, a sűrű erdők között harcba vonultak.

Vérespengés Verthinggel kezdődött, aki a tizenkét birtok legnagyobbika, Askrdal után sóvárgott. Amikor a törzsfő visszautasította a szövetséget, Verthing megölte a nőt, és a saját klánjának adta a földjét. Akik kedvelték Hosszúléptű Skirit, bosszút esküdtek, és a viszály hamarosan egész Hróthra kiterjedt.

Mialatt a vér vörösre festette a havat, még ugyanabban az évben, a tél közepén, az erőszak szárba szökkent délen is, Mentendon békés vidékén. Nemrégiben pusztító erejű áradás söpört végig a partokon, és egész településeket nyelt el a víz, majd a nyomában érkezett a tengeri király, a legádázabb az összes hróthi rabló közt, Heryon Vattenvarg. Hróthban dúlt a háború, ezért elindult zöldebb vidéket keresni, és talált is egyet, amely nehéz időket élt éppen. Ez alkalommal nem zsákmányt, hanem lakhelyet keresett.

Sabran Berethnet eközben Inysben azt hallgatta, hogyan civakodik az erények tanácsa azon, mit is kellene tenni. Anyja komoran és hallgatagon, koronája súlya alatt görnyedve foglalta el az asztalfőt.

– Szerintem sem kellene beavatkoznunk az Északon folyó háborúba – mondta a lánya négyszemközt –, de segítsünk a mentieknek kiszorítani ezt a Vattenvargot, ha cserébe megtérnek. Yscalin küldhetne fegyvert. Képzelje csak el, hogy mosolyogna a Szent egy harmadik ország láttán, amely felesküdött őrá.

– Nem. Nem szabad felbőszítenünk a tengeri királyt – felelte Marian. – A sóharcosai könyörületet nem ismerve megölnek mindenkit, pedig a mentiek még a rettenetes áradásból sem tértek magukhoz. Soha nem hallottam még ilyen féktelen kegyetlenségről.

– Ha most nem nyújtunk segítő kezet a mentieknek, Vattenvarg leigázza őket. Nem holmi közönséges rablóról beszélünk, anyám. – Sabran kezdte elveszteni a türelmét. – Vattenvarg meg akarja buktatni Mentendon királynőjét. A győzelem csak bátorsággal tölti el, és Inys lesz a következő célpontja. Hát nem látja?

– Elég, Sabran. – Marian a halántékát masszírozta. – Kérlek, gyermekem, hagyj most. Gondolkodni sem tudok.

Sabran engedelmeskedett, bár fortyogott magában. Tizenhat éves volt, és még mindig nem volt semmiféle befolyása.

Heryon Vattenvarg a nyárra elfoglalta Mentendon nagy részét, és az új fővárosból, Brygstadból irányította országát. A Vatten klán nevében magának követelte a területet. Az áradás, az éhínség és a hideg után teljesen legyengült mentiek feladták a harcot, és térdet hajtottak előtte. A történelem során először sikerült egy rablónak megszereznie egy egész országot.

Két évvel Mentendon meghódítása után véget ért a háború Hróthban. A törzsfőnökök egy ifjú bringardi harcosnak fogadtak hűséget, aki leleményességével és hatalmas testi erejével nyerte meg őket magának. Ő volt az, aki végzett Vérespengés Verthinggel és ezzel megbosszulta Hosszúléptű Skirit, majd egyesítette a klánokat, ami előtte még senkinek nem sikerült. Inysbe hamarosan eljutott a híre, hogy Bardholt Hraustr – egy csontfaragó fattya – lesz Hróth első királya.

Ráadásul hajóra száll, hogy találkozzon az in királynővel.

– Nagyszerű – felelte kurtán Sabran kezében a levéllel. – Most két szomszédos országot is pogány mészáros ural. Ha segítettünk volna a mentieknek, akkor csak egy ilyen lenne.

– A Szentre, elvesztünk – tördelte a kezét Marian. – Mit akar?

Sabrannak volt ötlete. Akár az erdőkben ólálkodó farkasok, a hróthiak is megérezték a sebzett lények szagát, márpedig Inys még mindig nem gyógyult meg.

– Bardholt király sokáig harcolt a koronájáért. Biztos vagyok benne, hogy nem akar újabb ellenségeskedést – mondta, ha másért nem, hát anyja megnyugtatására. – Különben pedig velünk van Yscalin.

Felállt.

– Bízom a Szentben. Jöjjön csak az a rohadék!

Bőszvitéz Bardholt – Hróthban számos néven ismerték – egy Hajnalsisak nevű fekete hajón érkezett Inysbe. Marian királynő a házastársát küldte a fogadására. Az úrnő lobogó hajfonatokkal járt fel és alá egész nap a trónteremben. Mélyzöld és elefántcsont felsőruhát viselt, alig látszott ki belőle. Sabran teljes mozdulatlansággal ellensúlyozta.

Amikor nyomában kíséretével megjelent Hróth királya, az egész udvar jéggé változott körülötte.

Az északiak vastag prémeket és kecskebőr csizmát viseltek. A királyuk sem tűnt ki közülük. Sabran magas volt, de úgy vélte, még ha lábujjhegyre áll, akkor se ért volna a férfi álláig. Vastag szálú szőke haja a derekát verte. A karján feszültek az izmok, a válla olyan erős és széles volt, akár egy kelengyeláda. Első ránézésre a húszas évei elején járt, bár az is lehet, hogy egyidős volt Sabrannal, csak megviselte a háború és megfizette az árát.

Cserzett és csontos arcának vonásaiba vésve ott volt ez az ár. Heg futott a bal halántékától a szája sarkáig, egy másik a jobb arccsontján hagyott nyomot.

– Marian királynő – emelte óriási öklét a szívéhez. – Bardholt Hraustr vagyok, Hróth királya.

Mélyen, kissé rekedt hangon beszélt. Sabran beleborzongott, ahogy a koronája látványába is. Még messziről is látszott, hogy csontdarabokból illesztették össze.

– Üdvözöljük Inysben, Bardholt király! – Marian megköszörülte a torkát. – Gratulálunk a nurthernoldi győzelméhez! Örömünkre szolgál, hogy a háborúnak vége.

– Nekem még inkább.

Marian a gyűrűivel babrált.

– Ő a lányom. Sabran úrnő.

Sabran kihúzta magát. Bardholt vetett rá egy futó pillantást, aztán ismét megnézte, ez alkalommal le sem vette a szemét a trónörökös arcáról.

– Úrnőm.

Sabran állta a pillantását, úgy hajtott térdet, ruhája fehér ujja a földet söpörte.

– Királynőségünk kifejezi nagyrabecsülését, sire. Tűzhelyében égjen a tűz, termében legyen vidámság!

Tökéletesen beszélte a hróthit. Bardholt felvonta a szemöldökét.

– Beszéli a nyelvünket.

– Egy kicsit. És maga is az enyémet.

– Egy kicsit. Halott nagyanyám in volt, Cruckbyból származott. Megtanultam annyit, amennyi szükségesnek tűnt.

Sabran fejet hajtott.

Ha ez a király nem érdeklődne Inys iránt, a nyelvtudása egyáltalán nem lenne szükséges.

Bardholt király figyelme ismét az édesanyja felé fordult, de mialatt udvariasan csevegett vele, újra meg újra visszavándorolt Sabranra. A lány keze és csuklója egészen átmelegedett a ruhaujja alatt.

– Nyugodtak lehetnek – mondta a férfi. – Most, hogy Vérespengés halott, nem terjed tovább az országomat elborító erőszak. Egész Hróth az enyém… és amint Heryon Vattenvarg hűséget esküszik, az enyém lesz Mentendon is, márpedig hróthiként ezt kell tennie. – Mosolygott, és látszott, ép az összes foga. Sabran úgy vélte, egy háború után az ilyesmi ritkaság. – Inysben barátot szeretnék látni.

– Mi pedig elfogadjuk a barátságot. – Sabran szinte kézzelfoghatónak érezte Marian megkönnyebbülését. – Legyen teljes béke országaink között most és mindörökké. – Egyenesebben tartotta magát most, hogy láthatóan elhárult a veszély. – A várnagy az őrházban készített elő szállást a kíséretének. Bizonyára hamar vissza kell térniük Hróthba… De megtisztel, ha itt akarna maradni a Bajtársiasság lakomájára, ami egy hét múlva lesz.

– Enyém a megtiszteltetés, felség. A nővérem és a törzsfőnökök nélkülem is elboldogulnak.

Bardholt meghajolt, és határozott léptekkel távozott.

– A Szentre! Arról nem volt szó, hogy elfogadja a meghívást. – Marian úgy festett, mint aki menten elájul. – Csak udvariasságból mondtam.

– Akkor hát ezek csak üres szavak voltak, anyám? – jegyezte meg hűvösen Sabran. – A Szent nem helyeselné az ilyesmit.

– Minél hamarabb elmegy, annál jobb. Amint meglátja a szentélyeink gazdagságát, meg akarja szerezni. – Amikor a királynő felállt, egyik udvarhölgye karon fogta. – Ügyelj magadra a következő napokban, lányom. Nem tudnám elviselni, ha váltságdíjként magukkal vinnének.

– Ahhoz előbb meg kell fogniuk – felelte Sabran, és távozott.

Aznap éjjel, miután a hölgyei végeztek a hajmosása hosszan tartó feladatával, Sabran a tűz mellett üldögélt és Hróth királyának szavait forgatta a fejében. Azt, ami elárulta az igazságot.

Egy időre elég volt a vérontásból.

– Florell, te minden titkot ismersz – pillantott fel legjobb barátjára. – Bardholt király jegyben jár?

– Amennyire tudom, nem – fésülte a haját Florell. – Az alapján, amilyen a megjelenése, egészen biztosan voltak szeretői. Arrafelé nem követik a Bajtársiasság lovagját.

– Nem, az igaz. – Pattant a tuskó a tűzben. – Hívő ember?

– Úgy hallottam, a hróthiak a jég szellemeit és az erdőkben lakó arctalan isteneket imádják.

– De az ő hitéről nem hallottál?

Florell épp egy makacs gubanccal bajlódott, és most megállt.

– Nem – felelte elgondolkodva. – Egy szót sem.

Sabran eltöprengett ezen. Támadt egy ötlete, és azt mondta:

– Négyszemközt kell beszélnem vele.

Liuma a szoba sarkában leeresztette a hímzését.

– Sabran! Rengeteg életet oltott ki – szólalt meg yscaliul. – Nincs helye a Halgalantban. Miért szeretne beszélni vele?

– Ajánlatot akarok tenni.

Teljes lett a csend, csak a tűz ropogása törte meg. Amikor Liuma ezt észrevette, vett egy nagy levegőt.

– Miért? – kérdezte kis idő múlva Florell. – Miért épp neki?

– Egy újabb ország kerülne a szent pajzs alá… Ha Heryon Vattenvarg valóban térdet hajt előtte, akkor kettő – felelte halkan Sabran. – Ha Bardholt mellettünk állna, a tengeri király kénytelen lenne engedelmeskedni.

Florell hátradőlt a székébe.

– A Szentre! Így lenne. Sabran, igazad van.

– Édesanyja soha nem menne bele – suttogta Liuma. – A háta mögött szőne összeesküvést?

– Inysért. Anyám még a saját árnyékától is megijed – felelte komoran Sabran. – Neki is látnia kell, hogy mi következik. Vagy Bardholt, vagy Heyron magának követeli ezt a királyságot, hogy megmutassa a másiknak az erejét.

– Bardholt azt mondta, nem támad ránk – emlékeztette Florell. – Úgy tudom, a hróthiak komolyan veszik az esküiket.

– Bardholt Hraustrot nem ugyanolyan jégből faragták, mint az elődeit. De gondoskodhatom arról, hogy ne jelentsen fenyegetést. – A trónörökös udvarhölgyei felé fordult. – Már egy évszázada, hogy a komisz királynő elültette a rothadás magvait Inysben. Túlságosan is mélyre nyúlik a gyökere, nem lennénk képesek háborút nyerni a pogányok ellen. Én leszek, aki békét sző. Megmentem a Berethnet-házat és gondoskodom arról, hogy minden eddiginél erősebb legyen: a Szentre és a Leányra felesküdött négy királyság vezetője. Mi fogjuk uralni a Hamu-tengert.

Florell és Liuma szavak nélkül egyeztetett. Florell végül Sabran elé térdelt és megcsókolta a kezét.

– Gondoskodunk róla. – Eltökélten beszélt. – Úrnőm. Királynőm.

Sabran pirkadat előtt lovagláshoz öltözve kisurrant a hálókamrából. Florell és Liuma feladata volt elleplezni a távollétét. Óvatosan kiment a várkertbe, a vadvirágok és a tölgyek közé. Tizennyolc éve alatt egyszer se ment még ennyire messze őrök nélkül.

Lehet, hogy őrültség. Ugyanígy lehet, hogy az elképzelése, ez a veszedelmes, vad elgondolás, amely viperaként tekergett benne, készen állt arra, hogy a királyba mélyessze a fogát. Ha sikerülne meggyőznie, azzal megváltoztatná az egész világot.

Szent, adj erőt! Nyisd meg a fülét!

Kis híján felkelt a nap, mire megpillantotta a tavat és a pogányt, aki a sekélyes részén fürdött éppen. Amikor a derékig meztelen király észrevette, kisimította a haját a szeméből és Sabran felé gázolt. Számos hege alatt ökölnyi izmok dolgoztak.

Amikor a partra ért, a lány kis híján elfutott. Épp olyan távolságban állt meg, ahol Sabrannak nem kellett kitörnie a nyakát, ha ránézett.

– Sabran úrnő, bocsásson meg a hiányos öltözetért. Hajnalban szoktam úszni, mert serkenti a véremet.

– Ha maga is megbocsát, amiért mindenféle ceremónia nélkül hívtam ide.

– A merészség bámulatra méltó erény egy harcosnál.

– Nem vagyok harcos.

– Mégis fegyverrel jött – biccentett a hercegnő derekán lógó penge felé. – Bizonyára fél tőlem.

– Úgy hallottam, van, aki Medvemancsúnak nevezi. Ostobaság fegyver nélkül szembenézni egy medvével.

A férfi egy feszültséggel teli pillanatig csak nézte Sabrant, mozdulatlanul, akár a fenevad, mielőtt zsákmányára veti magát. Aztán halkan, mély hangon felnevetett.

– Jöjjön csak! – fonta karba a kezét. – Mondja el, amit akar.

A mellkasán csillogott a víz. A hangjától kiélesedtek Sabran érzékei. Galaj és fű édes illata szállt az orrába és érezte saját vertarany karperece súlyát, ahol átmelegedett csuklója érintésétől.

– Van egy ajánlatom – kezdte. – Bizalmasan kell elmondanom. – Tett egy lépést a férfi felé. – Úgy tudom, a hólátnokok még nem hirdettek hitet Hróth új királyságának.

– Még nem.

– Tudni szeretném, miért.

Bardholt a szemébe nézett. Ilyen közelről látszott, hogy a férfinak mogyoróbarna szeme van, inkább aranyszínű, mint zöld.

– Az öcsémet megölték a háborúban – mondta.

Sabran nem gyászolta a nagyanyját, és úgy vélte, a szüleit se gyászolná sokáig. De úgy képzelte, amikor valaki elveszti a szerettét, az úgy fájhat, mint amikor nyílhegy ágyazódik az ember testébe. Az élet növekszik és köréfonódik, de ez ott marad és mindig sajogni fog.

– Hollók lakmároztak a szemén, amikor rátaláltam – folytatta Bardholt király. – Vérespengés Verthing elvágta a torkát és félredobta, mintha csak egy régi irha lett volna. Az unokaöcsém csak azért nem jutott ugyanerre a sorsra, mert levágta a saját kezét. – Állán megfeszültek az izmok. – Az öcsém még gyerek volt. Ártatlan. Se isten, se szellem nem méltó, hogy imádjam, ha hagyta, hogy meghaljon.

Nem hallatszott egyéb, csak a közeli fák susogása. Ha Sabran pogánynak született volna, most azt hihetné, a tölgyek között valami hírét vette Bardholt árulásának.

Most kell lecsapnom, erősen, vagy különben hagyni az egészet.

– Inysben már nem foglalkozunk ilyesmivel. Egy ember emlékét tiszteljük, aki az ősöm volt, és a hat erény szerint élünk – kezdte. – A Szent is kicsi, egymással civakodó királyságokból álló országban volt harcos, akárcsak maga. Akárcsak maga, egyetlen korona alatt egyesítette mindet.

– És hogyan érte ezt el a maguk Szentje?

– Legyőzött egy ádáz férget, és ezzel elnyerte Lázsiai Kleolinda hercegnő szívét. A hercegnő megtagadta a régi isteneit, hogy mellé álljon. – A szél hosszú tincseket cibált ki a diadémja alól. – Inys és Yscalin együtt dicsőítik a Szentet. Csatlakozzon hozzánk! Eskesse fel Hróthot a lovagi erényekre! Az oldalán két régi királysággal nem hagy más lehetőséget a tengeri királynak, mint hogy térdet hajtson.

– Heryon mindenképpen térdet fog hajtani. – Csak ennyit mondott.

– Ha erővel vívja ki a hűségét, az egy újabb háborút jelentene. Sokan meghalnának. Még gyerekek is.

– A szívemre akar hatni.

– Nem is sejti, mennyire – vonta fel a szemöldökét Sabran. – Csak akkor kaphat meg, ha megtér.

A férfi erre elmosolyodott. Fenyegető volt ez a mosoly, mégis volt benne valami melegség.

– Miből gondolja, Sabran úrnő, hogy vágyom magára? – Mélyen zengő dallam volt a lány neve, ahogy kiejtette. – Honnan tudja, hogy a királyságomban nincs házastársam?

– Mert láttam, hogyan nézett rám a trónteremben. – (Bardholt nem mondta, hogy „nem”.) – És milyen gyakran.

Bardholt király nem felelt. Sabran egyenes derékkal állt előtte, mert ő nem olyan volt, mint az anyja.

– Azt hiszem, olyan ember, aki jól tudja, milyen, ha megkapja, amit akar. Ez alkalommal nem vérrel és erővel kell megszereznie. Én magam ajánlom fel. Legyen a házastársam!

– A vallásuk egy szerelmi történettel vette kezdetét. Ebben a történetben most én a pogány vagyok, vagy a nagy harcos?

Sabran szótlanul állta a tekintetét. Vízbe lógatott horognak képzelte magát, amely annyira mozdulatlan, hogy odacsalja a körülötte körbe-körbeúszkáló halat.

– Úgy hallottam, a Berethnet-királynők csak egy gyermeket szülnek. Amíg csak a dalokból tudható, mindig így volt – mondta végül a férfi. – Örökösre lesz szükségem Hróthnak, megszilárdítani a Hraustr-házat.

– Van egy nővére. Neki már fia is született. A hátuk mögött az erényességgel vitathatatlan lesz a Hraustrok hatalma. – Sabran felszegte az állát. – Tudom, meg kell győzni a hólátnokokat, hogy elfogadják a Szentet. Tudom azt is, hogy a hat erény még furcsának tűnik… De zokogás tölti meg a birodalmát, Bőszvitéz. Ahogy az enyémet is. Házasodjunk össze, hogy behegedhessenek a sebek.

A férfi nem mozdult azonnal, akkor is Sabran derekához nyúlt. A lánynak súlyos dobbanásokkal vert a szíve, ahogy Bardholt kivonta tőrét a tokjából.

Itt, helyben leszúrhatná, és azzal megnyílna előtte Inys, hogy meghódítsa.

– Kikérem a hólátnokok tanácsát – mondta végül a férfi. – Ha végül Inys útját választjuk, úrnőm pengéjével, és a saját véremmel fogok megesküdni.

Kezében Sabran késével indult vissza, a kastély felé. A lány a tekintetével követte, és tudta, hogy győzött.

A nyárközép első napján az issýn, Hróth legfőbb hólátnoka előlépett a barlangjából, hogy megossza a többiekkel látomását. Álmában sodronyinget látott, amely beborította a világot, és egy fényes ezüstkardot, amely egy rég halott in lovagtól került át Hróth új királyának kezébe.

Eldyngben, az új fővárosban, Bardholt király kinyilvánította, hogy akárcsak Lázsiai Kleolinda, Hróth is felhagy régi szokásaival és Ascalun, az Igaz Kard örökkévaló fényét követi.

Sabran Berethnetnek levele érkezett Inysbe, benne egy király szétmázolt vére és egyetlen szó: igen.

Az eljegyzésük bejelentése utáni egy-két héten belül Heryon Vattenvarg is bejelentést tett: hűséget esküdött Hróth királyának, aki kinevezte Mentendon helytartójának. Heryon megtért és vele az alattvalói is. Nem telt el egy év, és Hróth királya összeházasodott Inys hercegnőjével: mulatozás, énekszó szállt a Szentre felesküdött valamennyi országban.

Inys, Hróth, Yscalin és Mentendon: az erényesség megtörhetetlen sodronyvértje.

Marian királynő hamarosan lemondott a trónról. Bőven elege volt már az udvarból, úgyhogy házastársával visszavonultak a partvidékre. Aznap, amikor alattvalói előtt Hatodik Sabran fejére került a korona, mellette ott állt Észak fülig érő szájjal vigyorgó királya.

A trónörökös nem érkezett azonnal. Bardholt a nyarak nagy részét Inysben töltötte, ide menekült az éjféli nap elől, Sabran pedig tavasszal áthajózott a tengeren, de a kötelesség újra meg újra közéjük lopózott. Túlságosan is törékeny volt még mind a két ország, hogy a sötétebb, nehezebb hónapokban magukra hagyhassák.

Sabran egyedül uralkodott a szigetén. Ráért még az örökös, és szeretett volna minél több időt tölteni csakis az udvarával és a házastársával, akinek iránta érzett szenvedélye mit sem csökkent.

Egyik évben, néhány hónappal azután, hogy Bardholt elhagyta Inyst, Liuma afa Dáura azt tapasztalta, többé nem képes megkötni a királynő ruhájának fűzőjét.

A következő évben, amikor virágzott a szagos müge, Sabran lányt hozott a világra, aki olyan hangosan sivalkodott, hogy még a Nagy Asztalnál is meghallották. A kísérete abban a hónapban először tárta ki a spalettákat. Míg Florell a verítéket itatgatta a homlokáról és Liuma a babát ringatta, Sabran úgy érezte, életében először vehet könnyedén levegőt. Túl volt az egészen.

Megújította a világot.

Amikor Bardholt király meghallotta a hírt, otthagyta Eldynget, és tengerésznek öltözve hajóra szállt kíséretének maroknyi tagjával. Öt nap múlva ért Ascalun kastélyába. A háború során egyszer se érzett akkora félelmet, mint most. Amikor meglátta az élő és egészséges Sabrant, aki rá várt, csillapult a félelme. A karjába kapta, és hálát mondott a Szentnek.

– Hol van? – kérdezte rekedten.

Sabran mosolygott az izgatottsága láttán, és arcon csókolta. Liuma behozta a gyermeket.

– Glorian – mondta a királynő. – Gloriannek hívják.

Bardholt csodálattal nézte a gyermeküket, mialatt Sabrant felöltöztették. Amikor oldalán házastársával, karjában fekete hajú lányukkal a királynő kilépett a kastély királyi erkélyére, százezer ember bömbölt köszönésképpen.

Glorian.

Eszbar

Egy hercegnő Nyugaton. Egy elveszett Keleten. Délen pedig egy harmadik lány született kettejük között.

Ennek a lánynak a sors nem szánt koronát. Születése nem gyógyította be egy királynőség sebeit, s nem ruházta fel joggal semmilyen trónra. Ez a világrajövetel a Lázsiai-medence mélyén következett be, távol a világ szemétől – mert ez a lány, akárcsak szülőhelye, titok volt.

Sok-sok nővére várakozott körülötte a lángjaiktól bevilágított szobában, miközben előbújt a feje, néhányan kiáltásokkal bátorították. Körükben Eszbar du Apaja uk-Nára a szülés utolsó görcseitől zihált.

Előző nap, két héttel idő előtt érezte meg az első fájásokat, miközben a folyóban fürdött. Most már majdnem felkelt a nap, és ő a szülőtéglákon guggolt, lassú halállal átkozva Imszurint, amiért ezt okozta, bár ő volt az, aki az ágyába hívta a férfit.

– Mindjárt kint van, Eszbar – szólt Denag a padlóról. – Gyerünk, nővérem… csak még egyszer!

Eszbar a két oldalán lévő nők után kapott. Jobbján szülőanyja, Apaja, imádkozott hangosan, lágy, megnyugtató hangon. A másik oldalról Tunuva Melim ölelte át a vállát.

– Bátorság, kedvesem – suttogta Tunuva. – Veled vagyunk.

Eszbar reszkető csókot nyomott a másik nő halántékára. Egy évvel korábban ő ugyanezeket a szavakat mondta, amikor Tunuva vajúdott.

A tekintetük találkozott, és Tunuva remegő ajakkal rámosolygott. Eszbar válaszolni próbált – de egy újabb fájdalmas összehúzódás szétszaggatta a szavakat. Legyen most, gondolta a kín ködén át. Legyen vége. Maradék bátorságát összeszedve Gedali szobrára szegezte tekintetét, és azt kívánta, bárcsak olyan erős lenne, mint az istenség.

Rátámaszkodott a téglákra, mintha meg akarná ülni a világot. Torkát felperzselte a sikolya. Bensője forrongott. A gyerek síkos sietséggel kicsusszant, egyenesen Denag várakozó karjába, és Eszbar elernyedt, mintha a csontjait is kitolta volna.

Denag megfordította az újszülöttet, kitisztította az orrát. Csend támadt – egy mély, közös lélegzetvétel, egy kimondatlan ima –, aztán nyávogó sírás hasított a szoba levegőjébe.

– Velünk az Anya! – jelentette ki a főnöknő az éljenzés közepette. – Eszbar harcost adott neki!

Apaja kifújta a levegőt, mintha órákon át tartogatta volna.

– Ügyes voltál, Eszbar.

Eszbar megkönnyebbülésében nevetett. Tunuva tovább ölelte, nehogy leforduljon a téglákról.

– Megcsináltad! – nevetett vele együtt. – Eszbar, megcsináltad. Adj hálát az Anyának!

Eszbar remegve egymáshoz koccantotta a homlokukat. Mindkettejük arcán csorgott a verejték.

Szelíd fecsegés árasztotta el a szobát. Eszbar a heverőre feküdt, és Denag a mellére tette az újszülöttet – még mindig beborította a magzatmáz, és puha volt, mint egy virágszirom. A csecsemő mocorgott, szemét nyitogatta.

– Üdv, vasgyúróm. – Eszbar megcirógatta a homlokát. – Siettél megnézni a világot, igaz?

Hamarosan megindulnak az utófájások. De addig is imádságok, mosolyok és jókívánságok jöttek, és több szeretet, mint amennyi elfért a szívében. Eszbar a mellére húzta az újszülöttet. Most csak feküdni akart mozdulatlanul, és ízlelgetni, milyen csak egyetlen életet hordozni magában.

Apaja forralt vizet és egy hideg pakolást hozott.

– Vigyázz Tunuvára – mondta neki Eszbar halkan, miközben a nővéreik körülöttük tébláboltak. – Ígérd meg, hogy megteszed, Apaja.

– Ameddig csak szükséges. – Apaja kést húzott elő. – Most pihenj, Eszbar. Nyerd vissza az erődet.

Eszbar boldogan engedelmeskedett. Apaja, a szülőanyja, elvágta a köldökzsinórt, és a gyermek a méhből végre a világba került.

Miután megszülte a méhlepényt, Apaja a napszobába vitte lányát. Eszbar még mindig a szívéhez ölelte a gyermeket, és úgy is maradt, amíg Imszurin meg nem érkezett.

– Mondtam neked, hogy jól összeillünk – emlékeztette Eszbar. – Készen állsz arra, hogy egy ideig ne aludj?

– Mi az, hogy! – Közelebb hajolt, hogy szemérmes csókot nyomjon a nő homlokára. – Mindkettőnk nevében megtisztelted az Anyát, Eszbar. Sosem fogom tudni meghálálni, hogy elhoztad ezt az ajándékot neki.

– Biztosan kitalálok majd valamit. Egyelőre csak vigyázz rá, amíg alszom.

És aludt. Amint Imszurin a karjába vette a lányukat, Eszbar örömteli álomba merült, Apaja pedig ott volt, hogy gondját viselje.

Majdnem dél volt már, mire megérkezett a főnöknő Tunuva és Denag társaságában. Amikor beléptek, Eszbar felébredt a napfény sugarában. Apaja segített neki felülni a gyermekkel együtt.

– Drága leányom – érintette meg a főnöknő Eszbar feje búbját –, ma nagy ajándékot adtál az Anyának. Harcost szültél neki, aki őrködik majd a Névtelen ellenében. Szijáti du Verda uk-Nára leszármazottjaként két névvel áldhatod meg az észak-ersziri módi szerint: az egyik az övé lesz, a másik pedig vezérli majd az útján.

A csecsemő orrával böködte a mellét, máris újra a tej után szimatolt. Eszbar megcsókolta a fejét.

– Főnöknő – szólalt meg. – Ezt a gyereket Sziju du Tunuva uk-Nárának nevezem el, és most és mindörökké az Anya kegyelmébe ajánlom.

Tunuva teljesen mozdulatlanná dermedt. A főnöknő ünnepélyesen bólintott.

– Sziju du Tunuva uk-Nára – mondta, és felkente a gyerek fejét a fa nedvével. – A kolostor üdvözöl, kis húgunk.

I.
Az alkonyév

I. SZ. 509

Ez a világ

harmatlepel a virágokon.

IZUMI SIKIBU

1.
Kelet

Először: az ébredés a sötétben. Évekbe telt, mire megszokta, hogy kakasként felkukorékolta magát, de most eszköz volt az istenek kezében. Nem a fény változása, hanem az ő akaratuk ébresztette fel.

Másodszor: a megmerítkezés a jeges tóban. Felpezsdülve tért vissza szobájába, és hat réteg öltözéket vett magára a hideg ellen. Haját hátrakötötte, és minden tincset viasszal tapasztott le, hogy ne csapjanak a szemébe a szélben. A hegyen halálos lehet, ha valami megzavarja a látását.

Az első alkalommal megfázott a tó vizétől – órákig reszketett a szobájában taknyos orral, kivörösödött arccal. De akkor még gyerek volt, túl törékeny az isteni szolgálat próbatételeihez.

Dumai most már elviselte, ahogy elviselte a templom magasságát is. A hegyi betegség őt sosem kínozta, mert ezekben a magasztos csarnokokban született, magasabban még a legtöbb madár fészkénél is. Kanifa egyszer azzal tréfálkozott, hogy ha lemenne a városba, levegő után kapkodva, elgyengülve esne össze, akárcsak a zarándokok, amikor ilyen magasságba merészkednek.

Alföldi betegség, helyeselt az anyja is. Jobb, ha itt maradsz, kicsi sárkányom, ahová tartozol.

Harmadszor: leírni az álmokat, amelyekre emlékszik. Negyedszer: enni, hogy erőre kapjon. Ötödször: belelépni a tornácon hagyott csizmába, és lemenni a még mindig éjszakába burkolódzó udvarba, ahol az anyja várt, hogy a menetet vezesse.

Aztán a tajtékfa meggyújtása. A tengerfenékről származó farönkök édes kérge ködös tisztasággal égett, és illata olyan volt, mint a világé vihar után.

A szürkületben, már éberen, át a hídon, amely átívelt a középső és a harmadik hegycsúcs közti szakadékon. Majd hosszú kaptató fel a hegyoldalon, ősi nyelven kántálva.

Egyenest a csúcson álló szentélyig, aztán következett a hajnal első pírjára a szertartás maga. Megszólaltatni a csengettyűket Kviriki előtt, körültáncolni vasszobrát, szólítani az isteneket, ahogy egykor a Hóleány, hogy térjenek vissza. Sóval és dallal és magasztalással. Együtt zengő hangokkal, torkukban és nyelvükön az aranyló üdvözlő énekkel.

Így kezdődött a napja.

Hó vakított a tiszta égbolt alatt. Ipjedai Dumai összehúzta szemét a szikrázás ellen, miközben lebotorkált a forró vizű forráshoz, és nagyot kortyolt a flaskájából. A többi istendalnok messze elmaradt mögötte.

Ledörzsölte magát, mielőtt a gőzölgő medencébe ereszkedett. Behunyt szemmel az álláig merült, élvezte a meleget és a csendet.

A mászás még számára is megerőltető volt. A legtöbb látogatónak nem sikerült megmásznia az Ipjeda-hegyet, de fizettek a kiváltságért, hogy egyáltalán megpróbálhassák. Néha szédülni kezdtek, néha megvakultak, és el kellett ismerniük a vereséget; néha a szívük adta fel. Kevesen voltak képesek sokáig ezt a ritka levegőt belélegezni.

Dumai viszont képes volt rá. A születése estéje óta nem lélegzett be mást.

– Mai.

Hátranézett. Legközelebbi barátja bukkant fel, karjában a ruháival.

– Nifa – szólalt meg Dumai. A férfi hegymászásra szánt napjainak egyike sem esett a mai napra. – Csatlakozol?

– Nem. Üzenet érkezett a faluból – mondta Kanifa. – Estére vendégeink lesznek.

Valóban szokatlan hír. A zarándokok számára a kora ősz volt az alkalmas időszak, de az évszaknak ebben a felében, amikor mély hó torlaszolta el az alsó hágót, és a szél gyilkos erővel fújt, Kviriki Nagytemploma nem számított látogatókra.

– Hányan vannak?

– Egy zarándok és négy kísérő. – Kanifa letette a lány ruháit a tavacska mellé. – Egy Kuposza klánból származó nő.

Ez a név – Szeíki legbefolyásosabb klánjának neve – azonnal elűzte a fáradtságot. Dumai kiemelkedett a vízből.

– Ne feledd, nem jár nekik különleges bánásmód – mondta, miközben megtörülközött egy szövetdarabbal. – Ezen a hegyen a Kuposzák ugyanannyit érnek, mint bárki más.

– Jó gondolat lenne – felelte erre a férfi higgadtan –, egy másik világban. Itt az ő kezükben van a hatalom, hogy bezárassák a templomokat.

– De miért használnák?

– Ne adjunk okot rá nekik.

– Úgy tartasz a császári udvartól, mint az anyám. – Dumai felvette az első ruharéteget. – De rendben. Készüljünk fel.

Kanifa megvárta, míg felöltözik. Dumai szőrmemelegítőbe dugta karját és nadrágos lábát, felvette súlyos, fekete kabátját, megkötötte álla alatt a csuklyáját, szorosan betekerte, majd szarvasbőr csizmába bújtatta lábfejét, végül hágóvasat erősített a talpához. Utoljára következtek a méretre varrt kesztyűk. Jobb kezén csak a mutató- és a hüvelykujj volt ép, a többit forró acéllal kurtították meg. Magára kanyarította bundáját, és követte Kanifát.

Lementek az égi teraszra. Kanifa arcát mogorva ráncok szabdalták. Bár harmincévesen csak három évvel volt idősebb Dumainál, a szeme körüli mély árkok idősebbnek láttatták.

A terasz nyikorgott a talpuk alatt. Antuma, Szeíki fővárosa, előttük terült el a Tikara folyó elágazásánál. Nem az első főváros volt; és valószínűleg nem is az utolsó. Napfény pettyezte tetőit és szikrázott a deres fákon, amelyek a hegy és közte nőttek.

A Noziken-ház egykor Ginura kikötővárosából uralkodott. A császári udvar csak akkor vonult a szárazföld belsejébe, a Rajonti-medencébe, amikor az istenek hosszú álomba merültek kétszázhatvan évvel ezelőtt. Most az Antuma-palotában laktak, amelynek tiszteletet parancsoló épületegyüttese a Hajnal sugárút keleti végében állt. Ha Antumát legyezőhöz hasonlítjuk, a sugárút volt a középső küllője, amely a főkaputól egyenesen a palotáig futott.

Dumai gyakran kinézett rá, és elképzelte, milyen lehetett Antuma, amikor még sárkányok kóboroltak a vidéken. Azt kívánta, bárcsak élt volna akkor, hogy láthassa, miként őrködnek Szeíki felett.

– Itt jönnek. – Kanifa a lejtőt vizslatta. – Még nem fagytak meg.

Dumai követte a pillantását. Mélyen alattuk alakok sorát vette ki, pernyefoltokat a vakító fehéren.

– Előkészítem a belső termet – mondta. – Beszólsz az ebédlőbe?

– Igen.

– Anyámnak is szólj. Tudod, hogy utálja a meglepetéseket.

– Igenis, tisztelendő leány – mondta komolyan a férfi. Dumai rámosolygott, és a templom felé taszította.

Kanifa jól tudta, hogy Dumainak csak két álma van: az egyik, hogy a saját szemével lásson egy sárkányt; a másik, hogy egy napon örökölje anyjától a tisztelendő leány címet.

Odabent különváltak az útjaik. A férfi az ebédlő felé indult, a lány pedig a belső terembe, ahol paravánokkal öt helyiséget választott le a zarándoknak és a szolgáinak, és mindegyikbe kályhát és ágyneműt tett. Mire végzett, már éhség mardosta a gyomrát.

Ételt hozott az ebédlőből: gőzölt és sima, sárga krémmé vert tojássárgáját bőrmentes csirkeszeletekre és gombára öntve, sötét és sós olajjal meglocsolva. Miközben az egyik tetőre ülve evett, a búsulókat kereste szemével, amelyek a templom feletti sziklarepedésekben fészkeltek. Hamarosan kikelnek a fiókák, és a levegő hangos lesz a daluktól.

Miután elmosogatta a tálkáját, csatlakozott a többiekhez a déli imádságra. Utána tűzifát hasogatott, miközben Kanifa lekaparta a jeget az ereszekről, és havat gyűjtött, hogy ivóvíznek felolvasszák.

Mire a társaság felbukkant, már alkonyult. Túlélték a veszélyes lépcsősort, amely az első csúcstól a másodikig vezetett. Először a fegyveres őrök érkeztek, akiket azért béreltek fel, hogy elkergessék a medvéket és a hegy erdős részénél portyázó haramiákat. Az egyik alacsonyabban fekvő névtelen faluban, a templom előtti utolsó pihenőhelyen fogadtak vezetőt, őt követték.

Aztán a zarándok következett, olyan sok rétegbe bugyolálva, hogy a feje aprónak tűnt a testéhez képest. A nőt szolgák vették körül, fejüket lehajtva a süvítő szélben.

A tornácon Dumai pillantást váltott Kanifával, aki hátranézett válla fölött. A látogatókat a tisztelendő leánynak kellett volna fogadnia, de ő nem volt sehol.

– Majd én köszöntöm őket – mondta végül Dumai.

A hó sűrűn, szaporán hullott, és Dumai alig látott a szempilláira telepedő pelyhektől. A csuklyája a haja nagy részét leszorította, de így is elszabadult néhány tincse, és az ajkára tapadt.

Alig ért a lépcsőhöz, amikor egy kéz ragadta meg a csuklóját. Kanifára számítva megfordult, de az anyját látta meg ezüst pillangós fejdíszében.

– Most már itt vagyok, Dumai – mondta. – Minden készen áll?

– Igen, anyám.

– Tudtam, hogy számíthatok rád. – Unora megérintette a vállát. – Pihenj. Ma keményen dolgoztál.

Visszavonult; tudta, hogy jobb, ha nem marad. Az anyja másként viselkedett, amikor udvaroncok érkeztek, különösen, ha Kuposzák voltak – soha máskor nem volt ilyen feszült és távolságtartó.

Dumai sosem értette igazán. Bár a Kuposza klánnak hatalmas befolyása volt az udvarban, Kviriki Nagytemplomát mindig támogatták. Fizették a létfontosságú felújításokat, gyönyörű ajándékokat küldtek, még egy neves festőt is felbéreltek, hogy fesse ki a belső termet. De talán valóban bölcs dolog óvatosnak lenni egy ilyen hatalommal bíró család közelében.

Miközben az ágya felé tartott, a templom legfelső részében résnyire nyitott egy ajtót. Antumai Oszipa böngészett épp egy tekercset egy vízkövön átnézve, lábát forró téglán pihentette.

– Oszipa – szólította meg Dumai –, hozhatok önnek valamit?

Oszipa ráhunyorgott.

– Dumai. – Az idős asszony hangja kásás volt. – Figyelmes tőled, de nem. – Felvonta ősz szemöldökét, amelyet még mindig a régi udvari módi szerint szedett. – Láttam, hogy megint sebesre dolgoztad a kezedet. Kipróbáltad már a balzsamot, amelyet nyárközépre adtam neked?

– A mászáshoz kérges kéz kell – emlékeztette Dumai. Oszipa a fejét ingatta, majd a ruhaujjába köhögött.

– Nincsen jól?

– Csak megfázás. – Oszipa az orrát törölgette. – Irigyellek, gyermekem. Olyan jól bírod a hideget, akár a hegy.

– Hadd hozzak egy kis gyömbért. Segíteni fog.

– Most már tudom, hogy semmi nem segít. – Ismét a tekercs fölé hajolt. – Legyenek az álmaid tiszták, Dumai.

– És az öné is.

Oszipa sosem szerette a sötét hónapokat. Az anyacsászárnő hűséges szolgálójaként egyedül követte úrnőjét az Ipjeda-hegyre, de hiába teltek el évtizedek, még mindig nem szokta meg.

Az éjszaka sötétségbe borította a templomot. Dumai a szobájába ment, ahol egy tálcán ételt talált, az ablaktáblák kizárták a szelet. Miután homokkal lesimította bőrkeményedéseit, levetkőzött, és lábát a takaróval fedett asztal alá bújtatta, ahol egy ládában parázs izzott.

Miközben kint jajongott a szél, ő evett a fészekmelegben. Amikor már minden tálka makulátlanul tiszta volt, felnyitotta imádságos dobozát, kivett egy papírcsíkot, az ecsetét és egy üveg haltintát. Leírta a kívánságát – mindig ugyanazt –, aztán a papírt az álomtáljába dobta. A cetli lebegés közben elvékonyodott, a víz kimosta a szavait, átszivárogtatta őket az istenek birodalmába.

A fáradtság úgy csapott át fölötte, mint a tenger, amelyet sohasem látott. A parazsas ládát az ágyneműje mellé tette, elfújta a lámpásokat, majd letette a fejét, és egy szívdobbanás múlva már aludt is.

Először az ébredés a sötétben. Kiszáradt száj, lomha ujjak. Kisiklottak az ágynemű alól, és a padlót túl puhának, túl hidegnek találták.

Dumai felúszott az álom tengeréből. Az orra mint egy jégcsap. Reszketve megpróbált rájönni, miért nedves az arca és miért tapint havat. A közelben hangok versenyeztek a széllel. Nyikorgás, zörgés – aztán egy rémisztő csattanás, amire rögtön felült.

Az egyik ablaktábláját felfeszítette a szél. Ha hagyja csapkodni, az egész templomot felveri.

Lába csak lassan mozdult. Az ablakhoz tapogatózott, kinyújtotta kezét, ujjait a zsaluba akasztotta.

Valami megállította. Egyenesen előrenézett, az éjszaka fekete tombolásába, a lépcső tetején világító lámpásra, amely védve volt a széltől. A fényénél egy árnyékot látott. Kanifa mindig azt mondta, élesebb a szeme, mint egy ragadozó madáré.

Egy haramia. Vagy egy álmatlan kísértet. Valami, ami nem volt idevaló. Dumainak eszébe jutottak a mesék a nyílhegyhez hasonlatos fogakról, a csontokon rothadó húsról, és egyszeriben rettegő kisgyerekké változott ismét.

De istendalnok is volt, akit a nagy Kviriki előtt szenteltek fel. Elszántan húzta ki magát.

Nyikorgott a padló, miközben egy lámpással a kezében kiment a szobájából, le a lépcsőn, el a belső terem halványan megvilágított ajtajai előtt. Ezeken a folyosókon tanult meg járni, sötétben éppúgy ismerte őket, mint nappali fényben. A tornácon felvette az első csizmát, ami a keze ügyébe került.

Az alak még mindig a lámpás mellett volt, és úgy összegörnyedt a szélben, hogy fejetlennek tűnt. Dumai az egyik jégsarlóját szorongatva elindult felé. Még sosem használta fegyverként, de ha szükséges, megpróbálja. Amikor az alak megfordult, láthatóvá vált az arca.

Nem bandita volt. A sózarándokok szedett-vedett öltözékét viselte. Nedvedző szemmel nézett Dumaira, majd apró cseppes vérpermetet köhögött fel, és összeesett a hóban.