Írta: Koncsik Lilka

Szerkesztő: Vajna Gyöngyi

Nyelvi korrektor: Szabó Ferenc

Műszaki szerkesztő: Oltványi Dorottya

© Koncsik Lilka

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borító: Nádházi Nikolett

ISSN 2064-2288

ISBN 978 963 690 156 1 (epub), kiadói kód: MX-3003e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

„Ki sápadtan fut Napnyugatra,

Hogy ott imádja Urát, a Napot.

Hogy volt? Mindegy. Fáradt a vérem,

Imádom a fényt, lángot, meleget,

Keresek egy csodát, egy titkot,

Egy álmot. S nem tudom, mit keresek.”

Ady Endre: Egy párisi hajnalon (részlet)

Prológus

Azt mondják, amit elvesztettünk, végül mindig visszatér hozzánk.

Azt mondják, mindannyian csak sodródunk, és senki sem tudja igazán, hogy hová tart. Ezért szerencsés az, aki találkozik valakivel, aki elfeledteti vele, hogy a semmibe száguld.

Azt mondják, igazán szeretni olyan, mintha a nyár örökké tartana, és az útnak soha nem lenne vége. De szerintem az egész csak egy múlandósággal átitatott, törékeny pillanat, amiről tudod, hogy hamarosan elenyészik, és a végtelenné tágult világ majd újra egyetlen, apró tűszúrássá zsugorodik össze.

Azt viszont tudom, hogy akármi is lesz ezután, akármit teszel, az a szúrás már örökre ott lesz benned.

Első fejezet

Édentől nyugatra

1958, Verona

Június első napja volt, amikor elindultam, és már legalább három hete nem esett az eső. A föld aranyló porrá szikkadt, és a ciprusok lángoszlopai szomjaztak a szél és a vihar után.

Az itáliai nyárban ez nem volt olyan nagy ritkaság, most mégis nehezen viseltem. A hőségtől szédítően egybefolytak a napok. Igazából csak Szent Iván éjjelén akartam útnak indulni, de egy reggel felébredtem, és úgy éreztem, képtelen vagyok tovább várni. Tovább itt maradni, ezen az átkozott helyen, ahová már nem köt semmi, miközben tudom jól, hogy odakint várnak rám. Éjjelenként a tengerről álmodtam, a kék és rózsaszín hullámokról, ahogy kagylókat mos a partra a végtelen víz, és úgy ébredtem, hogy valami viszket a bőröm alatt, valami nevén nevezhetetlen, szúró nyugtalanság. Kiskoromban onnan tudtam, hogy a nyár véget ért, hogy a homokszemcsék eltűntek a lepedőmről; de tudtam azt is, hogy ott, ahová én születtem, a nyarat és vele a tengert soha nem hagyod igazán magad mögött.

Az a lángolás mindenütt ott volt, és képtelenség volt szabadulni tőle. Az intézet csupa tükör termeiben bent rekedt a forróság, és a balerinák fehér selyemharisnyája csatakos volt az izzadtságtól. Mindenki az év végi vizsgaelőadásra készült. Az elmúlt hetekben úgy táncoltam magam szinte ájultra a próbákon, hogy napról napra biztosabban tudtam, hogy addigra én már nem leszek itt.

Elvégre volt egy ígéretem.

Hajnalban összepakoltam egy utazóbőröndnyi holmit, és előástam a maradék pénzemet, amit aztán belegyömöszöltem a kis, fekete retikülömbe. Nem nagyon volt másom, amit magammal vihettem volna, legalábbis itt, az intézetben nem. Az egyetlen nem praktikus dolog, amit a bőrönd aljára süllyesztettem, a meggypiros tánccipőm volt.

Ebben fogok táncolni aznap este, amikor Siracusába érek, és végre újra látlak – ígértem némán, majd a kezembe kaptam a bőröndöt, és elindultam; szökevényként, anélkül, hogy bárkitől is búcsút vettem volna.

Busszal kiverekedtem magam a városból. Úgy terveztem, hogy ott fogok stoppolni dél felé, ahol az E45-ös és az E70-es út összefut. Még épphogy csak világosodott, amikor elindultam; aztán a nap egyre magasabbra és magasabbra kapaszkodott fölöttem. A fényrózsák narancsból fehérré nyíltak, gyöngyös izzadtság csordogált végig a combomon. A sztráda mellett leanderek reszkettek, narancs- és citromfák roskadoztak édes terhük alatt. Bent a városban egyszerre ütötték el a delet a harangok. Az út túloldalán szalmakalapos öregúr gyümölcsöt árult, békésen hunyorgott a napernyője alatt, és a sportközvetítést hallgatta egy recsegő táskarádión. Már délután egy, majd kettő óra is elmúlt, és még mindig nem vett fel senki. Édesen az ismeretlenbe száguldó, fehér kabriók húztak el mellettem, én pedig kezdtem csillagokat látni. Próbáltam kiszámolni, mennyi ideje nem ettem már, de az idő sokkal jobban összefolyt annál, hogy ezt meg tudjam állapítani.

Mikor a látásom kitisztult, egyszeriben egy borzalmasan narancssárga Cadillac gurult elém a semmiből. Szorosabban fogtam a bőröndömet, és behajoltam a lehúzott ablakon. A volánnál ülő férfi, aki a harmincas évei végén járhatott, oldalra billentett fejjel figyelt engem. A szeme olyan volt, mintha valaki egy csepp mézet csöppentett volna az éjszakai égbolt olvadó szurokfeketéjébe.

– Elvihetlek? – kérdezte rekedtes, nyugodt hangon.

Megkönnyebbülten sóhajtva bólintottam és bemásztam az anyósülésre. Becsaptam az ajtót, a férfi pedig gázt adott. És már úton is voltam. A narancsfák ellobogtak, Verona dombjai egyre zsugorodtak a hátunk mögött, és vele pattantak el azok az egyébként is leheletvékony szálak, amik odakötöttek.

Fogalmam sem volt, mihez kezdtem volna, ha senki nem vesz fel. A tervezgetésnél sokkal jobb voltam abban, hogy egyedül és erővel verekedjem át magam a váratlan helyzeteken, és nem igazán gondoltam arra, hogy mi lesz holnap. A holnap távoli, ismeretlen ország volt; homályos képeslap, amit az emlékek gyöngyházfénye és a ma moziplakát-ragyogása mindig elhomályosított.

Élj ragyogva, halj meg fiatalon, tegyél meg mindent, amit nem szégyellsz, és a többi.

Ilyen és ehhez hasonló bölcsességek szerint éltek azok, akiket a legjobban csodáltam, ezért mindig is úgy gondoltam, rám is ez vár majd, amikor végleg felnövök.

– Ez nem túl felelősségteljes hozzáállás – jegyeztem meg, miközben belesüppedtem a forró, piros ülésbe, és a lábammal arrébb lökdöstem egy kis bőrtáskát a földön, hogy helyet csináljak a szerény bőröndömnek.

Egyébként pedig kinek jut eszébe megvenni egy narancssárga autót piros ülésekkel? – gondoltam gúnyosan, de ezt már nem mondtam ki hangosan. Nem akartam rögtön inzultálni a sofőrömet, a szükségesnél jobban, persze.

– Tessék? – fordult közben felém a férfi. Egy kicsit meglepettnek tűnt, valahogy úgy, mint aki az első benyomása alapján nem számított arra, hogy megszólalok. Hát, ha így hitte, rosszul hitte. Megrántottam a vállam.

– Úgy értem, honnan tudja, hogy nem vagyok gyilkos? Manapság már gyakoribb az, hogy a stopposok támadnak arra, aki felveszi őket, nem pedig fordítva. Szoktam híreket hallgatni.

A férfi egy ideig nem válaszolt. Csak a motor mormolását lehetett hallani, és a gumik monoton surrogását a szikrázóan forró aszfalton.

– Nincsen semmi hozzáfűznivalója? – incselkedtem, a profilját fürkészve. Jóképű férfi volt, ezt már első pillantásra megállapítottam. Mint azok a bronzos, időtlen szépségű moziszínészek, akikre a húszas éveikben rá sem néz senki, ám amint betöltik a negyvenet, hirtelen kiragyognak a tömegből. Mégis volt valami különös a tekintetében; valami tigrisszerű, sötét, ragacsos bűvölet.

– Nincs – felelte nyugodtan. – Úgy gondolom, statisztikailag elég valószínűtlen, hogy két gyilkos legyen egy kocsiban.

Aztán félig felém fordulva elmosolyodott. És abban a pillanatban minden sötétség eltűnt az arcáról. Olyan meleg, nyugodt, időtlen mosolya volt, amilyen apának. Már persze, ahogyan emlékeztem rá.

Felkacagtam, és a támlának döntöttem a fejem.

– Vicces ember maga.

A fejét csóválva nevetett ő is.

– Hogy hívnak?

– Lilith.

– Lily?

– Lilith. Té és há – forgattam a szemem. – És magát?

– Luca. Különös neved van.

– Magának nem annyira.

Somolyogva hunytam le a szemem egy pillanatra. Hirtelen nagyon fáradtnak éreztem magam. De nem úgy, amilyenné az éhség teszi az embert, amikor semmi sem tűnik igazinak, és egy pillanat alatt minden nehéz lesz, és elviselhetetlen. Ez valami jófajta zsibbadtság volt. Néha ezt éreztem a balettelőadások után, a nyár első átvirrasztott éjszakáján, vagy amikor egy egész éjjelen át táncoltam. Ilyenkor mintha a világ összesűrűsödne benned, és hirtelen minden porcikáddal átérzed, hogy élsz, lélegzel, és a szívedbe belefér egy egész végtelen mindenség.

Luca közben bekapcsolta a rádiót. Elvis éppen elhallgatott, és a műsorvezető bejelentette, hogy először lesz szerencsénk meghallgatni Eddie Cochran új dalát, a Summertime Blues-t. A zenére dobáltam a hajam egy ideig, aztán kifelé bámultam az ablakon a végtelenbe nyújtózó, kiszőkült mezőkre; túl a bódultan hajladozó ciprusokon, meg az egy-két elhagyatott kőházon és pajtaszerű építményen. A messzeségben nem volt semmi, csak a nap reszkető sávja, ahol a föld összeforrt az éggel.

– Merre tartunk? – kérdeztem Lucát anélkül, hogy felé néztem volna.

– Nyugatnak – mondta lassan.

– Milánóba megyünk?

– Nem. Nápolyba – felelte elrévedve.

Értetlenül fordultam el a tájtól.

– Nápoly délre van.

– Tudom, hogy délre van. Csak teszünk egy kitérőt – vakargatta meg borostás arcát a tükörbe pillantva. Az, hogy ennyire nyugodt volt, engem megmagyarázhatatlan módon felbosszantott.

– Miféle kitérőt? – fontam össze a karom gyanakodva.

– Nosztalgia-kitérőt. Visszavágyom – mosolygott. – Fiatal koromban egyszer leautóztam a nyugati parton Nápolyba, végig a tenger mellett, mindig csak a nap felé. Akkor jártam először ott, és maradtam is majdnem három évet – mesélte, talán nem is igazán nekem. Ismertem ezt a fajta mesélést. Néha az embernek muszáj hangosan kimondania az emlékeit, hogy tudja, hogy tényleg igaziak, tényleg az övéi.

– Más ott az élet, mint idefent – folytatta Luca. – Az ottaniak valahogy közelebb vannak Istenhez. És egymáshoz. Olyan hely, ahol soha nincsen sötétség.

Nem feleltem, mert nem tudtam, mit mondhatnék. Fészkelődtem kicsit ültömben. Nehezen viseltem a csendet. A combomat figyeltem, és azt találgattam, vajon átérném-e a két kezemmel.

– Csak rövid kitérő legyen – sóhajtottam végül beletörődve. – Mert nekem tényleg délre kell mennem. Egészen délre, Szicíliába.

– Miért kell odamenned? Ha szabad tudni – kérdezte Luca tartózkodó udvariassággal, miközben áthajolt a sebváltón, és cigaretta után kotorászott a kesztyűtartóban. Arrébb húztam a térdem az útból, és az ablaknak döntöttem a fejem.

– Ott várnak rám.

– Rendben, akkor elviszlek délre – mondta egyszerűen. A hangja olyan volt, mint egy imádság; vagy valami hangszer mélyen zengő melódiája. – De nem ígérem, hogy egészen Szicíliáig. Nekem máshová visz az utam.

– Hová?

– Máshová – jelentette ki az újdonsült társam, és visszacsukta a kesztyűtartót, majd kivett egy szál cigarettát és a doboz oldalához ütögette. Hunyorogva húzódott vissza, a kezében gyufásdoboz zörrent.

– Segítsek? – kérdeztem, mire aprót biccentett. Kivettem a dobozt a kezéből, meggyújtottam egy szálat, ő pedig odahajolt a láng fölé a cigarettájával az ajkai közt. Aranygyűrűt hordott a mutató- és a gyűrűsujján. A bőrének olajos, füstös illata volt, ahogyan a légiesre kopott, fehér vászoningjének is. Mintha egy teljes életet élt volna le egy olyan helyen, ahol a füst és a napfény örökre beleszivárog az ember egész lényébe.

Kíváncsi lettem volna, hol van az a hely, hogy mi húzza vissza Nápolyba, és mi löki el mégis attól, hogy bármit eláruljon arról, hogy valójában hová tart.

– Hat hét – mondtam halkan, elfújva a gyufát. – Akkorra várnak. Szóval én nem sietek.

És még csak nem is hazudtam. Hat hét a tizennyolcadik születésnapomig és a találkozóig, aminél tovább pillanatnyilag nem láttam a saját életemet.

– És még sosem jártam Nápolyban – tettem hozzá, és rámosolyogtam.

A férfi is elmosolyodott, és fürkésző tekintettel sandított felém.

– Akkor irány nyugat!

– És aztán dél!

– És aztán dél.

Csak várj rám akkor Szirakúzban, ott, ahol a tenger beleolvad a mennyboltba! Ott leszek. Megígérem. Nem fogom elmulasztani, hogy a kicsi lányom felnőtt lesz.

Ezt mondta nekem majdnem öt évvel ezelőtt, de még mindig olyan élénken élt bennem az arca, az erős keze, a kócos haja, a nevetőráncok a szája sarkában… Mintha lenne róla egy fényképem, pedig nincsen. Nincsen már tőle semmim.

Lopva Lucára pillantottam, aki komótosan cigarettázott, és a távolba nézett, ahol a dombok fölött csalfán, narancsosan izzott a nap korongja.

Jövök, apa.

Második fejezet

Porhanyós lelkét taposod a porba

A sztrádán elsuhantunk Bergamóig, ahol a külváros és a senkiföldje határában szálltunk meg egy apró motelben, ami kopott, rózsaszín festésével és álmosan világló ablakaival hívogatta az utazókat. Leányanyákhoz, szatírokhoz, messzi földről érkezett fuvarosokhoz, szélhámosokhoz szokott helynek tűnt. Szinte hívatlan vendégnek éreztem képeskönyvbéli kettősünket Lucával; az ébenhajú leányt és szótlan útitársát. Bár én technikai értelemben mégis szökevény voltam, úgyhogy nem lógtam ki nagyon a hely profiljából, amit valamikor régen Bíboros Motelnek kereszteltek, csak a név nem kopott együtt a pergő idővel és a festés színével.

– Lilith. Té és há – betűztem unottan a pult mögött görnyedő nőnek, akinek mulatságosan felborzolt, sötét hajkoronája és feketével festett szépségpöttye volt.

– Vezetéknév? – kérdezte, tollával a könyvön kopogtatva.

– Maddalena.

Apró, hitetlenkedő horkantással írta fel, majd Lucára pillantott.

– Signor Maddalena, legyen szíves ide felvezetni egy lakcímet és a gépjármű rendszámát – itt oldalra hajolt, talán hogy megbizonyosodjon róla, hogy normális ember módjára autóval érkeztünk. A Cadillac kint állt a szinte üres parkolóban, az ajtó szépiaszínű üvegén keresztül még a narancssárga festése is egészen emberivé tompult.

– Luca De Pietro. Nem Maddalena, kérem – mosolygott Luca a nőre, aki zavartan bólintott, és megtapogatta csilingelő, üvegköves fülbevalóját.

Ketten figyeltük, ahogy a férfi apró betűkkel lekörmöli a nevét és a lakcímét. A rendszám helyét üresen hagyta, majd visszacsúsztatta a könyvet, a recepciós hölgy pedig úgy rakta félre, hogy rá sem pillantott. Gyanakodva fontam össze a karom.

Mi a fene történik itt?

– Két egyágyas szobát szeretnénk – mondtam a kelleténél talán hangosabban, a pultra könyökölve.

– Csak egy szobát. Egy éjszakára.

Felnéztem Lucára.

– Kettőt.

– Egyet és egy pilleágyat – kocogtatta meg a pultot, a tekintetével bűvölve a már amúgy is szótlan szájtátásig bűvölt hölgyeményt.

Felhorkantam, és a bőröndömet felkapva elindultam a szálloda egyetlen folyosója felé, aminek tarkabarka mintás padlószőnyege a gyér világításnak köszönhetően látszólag az áthatolhatatlan sötétség felé kígyózott.

– Akkor arra parancsoljanak – mutatott utánam némi késéssel a hölgy. – A pilleágyat fél órán belül előkészítem.

Luca a kulcsokkal jött utánam és beterelt a folyosó végén lévő szobába. A holmimat a földre dobva levetettem magam egy jobb napokat látott, csíkos kárpitos fotelbe, a lábamat átvetve a karfán.

– Ez mégis mire volt jó? – sziszegtem.

– Ne haragudj, de nem az a benyomásom, hogy a kellemesnek ígérkező közös utunk minden egyes szállodájának a fele költségét ki tudnád csengetni. Pusztán szeretnék segíteni, hogy el is juss oda, ahová menni akarsz – csukta be az ajtót Luca, majd eltűnt a fürdőszobában. A hangjában nem volt durvaság vagy szemrehányás, csak közölte a nyilvánvalót. Pár másodperc múlva vízcsobogás és könnyed fütyörészés hallatszott, és az ajtó résén forró gőz gomolygott ki.

Durcásan kihúztam egy halom képeslapot a fotel melletti kis asztalka rekeszéből és végigpörgettem őket. Mindegyik arról próbált meggyőzni, hogy nincsen a földkerekségen szebb és jobb hely a mi Itáliánknál, és talán arról is, hogy akárki akármit állít, a régi szép idők még nem múltak el. Bágyadtan nézegettem a lapokat, egyiket a másik után. Szőlőligetek, tengeröblök, táncmulatságok, nevenincs templomocskák, szobrok és szállodák Szent Ehhez és Ahhoz.

Úgy tűnik, a szentek és a szökevények országa vagyunk – gondoltam, és visszacsúsztattam a halmot a helyére.

A recepciós nő hamarosan megérkezett a pilleággyal. Úgy sejtettem, ő sivár szállásunk egyetlen alkalmazottja, mert az arcán látszott, hogy ha nem így lenne, biztosan nem ráncigálja keresztül a folyosón a rozoga vaskeretet. A tekintete körbesiklott a szobában, mintha Luca valamelyik áttetsző függöny mögött rejtőzhetne, majd végül ideges mosollyal elment.

– Lemaradtál – böktem a szoba közepére lökött ágyra, amikor Luca kijött a fürdőből. Köntös volt rajta, a haja vizesen tapadt a homlokához, mintha futó nyári záporon rohant volna keresztül. Lenézett rám, és nemtörődöm mosollyal simította hátra sötét tincseit.

– Nem emlékeztet téged ez a nő Norma Desmondra? – lóbáltam a lábam, amíg Luca az ablak elé tolta a pilleágyat. A másik ágyat egészen biztosan kétszemélyesnek szánták, mert két gyűrött, selyembe bújtatott párna volt rajta, de a mérete inkább tűnt megfelelőnek egy testesebb férfinek, vagy valakinek, aki sokat forgolódik.

– Hogy kicsodára?

– Mondd, te nem nézel filmeket? Norma Desmond! Alkony sugárút!

– Igen, persze – hagyta annyiban Luca. – Egy kicsit valóban emlékeztet. Nem vagy éhes?

Megráztam a fejem. Attól, hogy az életemben pillanatnyilag semmi nem volt ugyanolyan, mint huszonnégy órával ezelőtt, még nem kellett felrúgnom a saját szabályaimat.

– Nem vagyok. Láttam, hogy nem írtad be a rendszámodat – váltottam témát.

– Okos kislány vagy – mormogta. Nem tűnt idegesnek, amiért lelepleztem, a tekintete a félhomályban mégis sötét volt, és puha, mint egy párducé.

– Miért nem? – faggattam.

– Nem kell azt tudnia mindenféle jöttment Norma Desmondnak.

És ennyiben is maradtunk.

Sokkal fáradtabb voltam, mint gondoltam. Eltűnődtem rajta, hogy telefonálok anyának, de végül úgy döntöttem, ezt reggelre halasztom. Egyrészt semmi kedvem nem volt leoldalogni az üres motel üres halljában lévő telefonkészülékhez, másrészt egyébként is nagy volt rá az esély, hogy anya valamelyik udvarlójával mulat, és amúgy sem találnám otthon.

Még napokig nem fog rájönni, hogy nem vagyok a balettintézetben – gondoltam. Nem fog aggódni.

Anya és én ilyenek voltunk. Nem nyugtalankodtunk túl sokat egymás miatt. Abba már régen belebolondultunk volna.

Az igazság az volt, hogy anya a szerelmi életéért többet aggódott, mint a családi életéért, és én nem is igazán hibáztattam ezért. Ha olyan lett volna a szerelmi életem, mint az övé, én is inkább amiatt aggódtam volna. Apa mellett is voltak kalandjai, de miután ő elment, az egész kezdett egyre mulatságosabb – vagy talán kétségbeesettebb – keringőre hasonlítani. Az elmúlt években legalább háromszor vagy négyszer eljegyezték, de az oltárig szerencsére még soha nem jutott el egyikükkel sem.

Mindenki egyetértett abban, hogy anya egyszerűen a link alakokért bolondul. De mivel a földkerekség legszebb mosolyú, leglinkebb link alakja az én papám volt, és róla senki nem tudja, hol van most, anya élete azzal telik, hogy az utódját keresi. Szédületes tempóban és fáradhatatlanul válogat a motorosok, szállodások, hajóskapitányok, vándorszélhámosok, szökött szerzetesek, hírnév előtt álló színészecskék és hírnévből éppen kifelé csúszó zenészek között. A gyengéi a gitárosok és a szaxofonosok; de megveti a szakácsokat, építészeket és minden stabil megélhetéssel rendelkező, irodai környezetben tengődő szerencsétlent.

Azt hiszem, kifejezetten szereti, ha sosem mondanak neki igazat, mert akkor neki sem kell.

Ez járt a fejemben, miközben kifűztem a cipőmet, és Lucát figyeltem, aki egy regénnyel a kezében nyúlt végig a foszlott franciaágyon.

Ha te nem mondasz igazat, nekem sem kell.

Ledobtam a cipőmet az ajtó mellé, és lezuhanyoztam a szeszélyesen jéghideg vagy pokolian forró vízzel – ez a tulajdonsága percről percre változott. Amikor kijöttem, Luca az ablakban dohányzott, az alakját körbevonta a füst és a sztráda autóinak el-elsuhanó fényszórói. Kihajoltam mellette a korláton, és mélyen belélegeztem az este hűvös, könnyű levegőjét. A betonsávok túloldalán kiszáradt növényekkel telehintett vadnyugati táj világlott, mögötte pedig néhány domb lilás árnyéka.

Abban a pillanatban arra gondoltam, hogy mennyire nem tartozom ide. Sem ide, sem Veronába. Talán csak az úthoz, meg egy elképzelt, reménységgel teli helyhez, ahová még nem jutottam el.

– Aludj jól! – érintettem meg Luca karját, majd nem várva a válaszára, elfordultam és bebújtam a pilleágy fehér, kartonszerű ágyneműi közé.

Hamar elaludtam, de hajnalban már ébren feküdtem és hallgattam az éjjeli utazók autóinak álombeli surrogását. Az árnyékuk a plafonon táncolt fölöttem, de minden más hang mintha kiveszett volna a világból.

Eltűnődtem, vajon lehetséges-e, hogy apa is megszállt egy szakasztott ilyen motelben, amikor elmenekült. Persze ő ennél sokkal okosabb volt. Akárhová is tartott, nem állt volna meg egy ennyire gyanús kis porfészekben a sztráda mellett. Sőt, azt is el tudtam képzelni, hogy inkább az autójában aludt, semmint egy olyan lehangoló helyen, mint a Bíboros Motel.

Amikor végre újra visszaaludtam, nyugtalan álmaimban apát hallottam mámorosan énekelni és a hangján túl a tengerpart fakó fűtakarójának finom susogását.

Másnap délelőtt én és virágos jókedvű útitársam összepakoltuk kevéske csomagunkat, és elfogyasztottuk kevéske reggelinket odalent a hallban, majd Norma Desmond fürkésző tekintetétől kísérve kigördültünk a sztrádára. A telefonálás valahogy elfelejtődött.

Dél körül Luca önkényes kanyargásai következtében egy pici településhez érkeztünk. Crema hamisítatlan bölcsőjének tűnt a hegy és völgy nélküli északi városkáknak, amik csak úgy elnyújtóznak a nap alatt, álmosan és szemérmetlenül, mint egy fürdőző nimfa. Biztos voltam benne, hogy a szűk utcák fölött mosott ruhák füzére lengedez majd, és a főtéren a templom – Szent Ennek és Annak ajánlva – pompásan ráillene a Bíboros Motel egyik csalogató képeslapjára.

A piazzán zsibongás várt minket, és valami megmagyarázhatatlan, forró lüktetés. Rezgő napernyők roskatag asztalok fölé borulva, csilingelő kerékpárok, mezítláb futkosó gyerekek, nyekergő rádiók; feketekávé- és paradicsomillat, füst, korom, spalettákról pergő zöld zománc. Az élet piszkos, könnyező és kacagó zsivaja, amit csak azok érthetnek egészen, akik ebben az országban nőttek fel, ahol a nap beköltözik a bőrünk alá. Ahol mind rohanunk valami felé, mégsem látsz egy árva lelket sem, aki bármikor, bárhová is sietne. Száz és ezer éves romok porhanyós lelkét taposod a porba, amikor megteszed az első lépéseidet, és még csak észre sem veszed. Mert ez olyan hely, ahol az első nagy szerelem igazán sosem múlik el, a halottak sosem maradnak véglegesen azok, és a dalok sosem érnek véget, mert valaki mindig tud egy újabb strófát. Itt nincs árnyék, nincs hová elrejtőzni. Ha sírsz, ha nevetsz, látja mindenki; látják odafent az égben az istenek és az emberek is idelent. Az egyetlen szabály: ahol hang van, ott élet van.

A templom sárgás homokköveiről por pergett alá, ahogy végigsimítottam őket. A falon álmos árnyékfoltok nyújtóztak és ringatóztak, és velük ringatóztak a narancsfák is, amik úgy görnyedtek meg édes terhük alatt, mintha anyák lennének száz meg száz egyforma gyermekkel. Az emberek sziesztához szedelődzködtek, és a tér lassan kezdett kiürülni. Felnyújtózkodtam az egyik fához, és a leveleket félrehajtva leszakítottam egy narancsot.

– Mit csinálsz?

Hátranéztem. Luca leült a templom lépcsőjére, vászonnadrágja szára mulatságosan fodrozódott a bokája kivillanó, rézszínű csíkja fölött. Odatopogtam és leültem mellé.

– Mi az, hogy mit csinálok?

– Nem igazán illik itt ilyet – bökött a fejével a narancs felé, ami várakozóan pihent az ölemben.

– Hol itt?

Luca erre hunyorogva felnézett a templom tornyára. Én is felnéztem. A magasban a messzi kékség szikrázott, pont úgy, ahogy a felforrósodott kő a combom alatt; és szikrázott a fény is a férfi hajában, aminek olyan színe volt, mint a feketekávénak, a füle mellett és a tarkóján egy cseppnyi ezüsttel. A vállamat vonogatva belemélyesztettem a körmöm a gyümölcs héjába, és elkezdtem bontogatni.

– Talán a jóságos Urunk belevéste a monogramját minden francos narancsfába?

Luca a mozdulataimat figyelte. Nem tűnt igazán feszültnek, inkább csak udvarias nézelődőnek egy idegen földrészen.

– Tudtam volna venni neked ebédet.

– Én is tudtam volna ebédet venni magamnak.

Ez egyébként igaz is volt. Többé-kevésbé. Tudtam volna, csak nem akartam.

– Hiszel Istenben? – kérdeztem, miközben gerezdekre szedtem a narancsot, és felé kínáltam. Nemet intett.

– Hiszek – mondta lassan, a piazza másik oldala felé bámulva, ahol éppen behajtották egy kis vendéglő spalettáit.

– De…? – bámultam rá oldalról. Olyan embernek tűnt, aki sok mindenben hisz, és én kíváncsi voltam rá, miben. A szája sarka megrándult egy pillanatra, ahogy előredőlt, és a térdére támaszkodott.

– Nincs de.

Nem mondtam semmit. A lábunk közé gyűjtögettem a narancshéjat a lépcsőn. A fűzős cipőm fekete-fehér orrán megült a por, és éreztem, hogy a torkom száraz, mintha valami olyan után szomjaznék, amit nevén nevezni sem tudok.

Luca végül újra rám nézett. A tekintete, az egyetlen csepp mézzel most egészen áttetsző volt, mintha karamellként felforralták volna, hogy a nap nézegethesse magát aranyos tükrében.

– Nagyon istenkereső embernek tartom magam – mondta lassan –, és mégis nagyon bűnösnek.

A könyökömön ragacsos gyümölcslé csorgott végig. Az ujjamat szopogatva néztem vissza rá.

– De te legalább tudod, hogy mit keresel. Hogy hová tartasz.

– Eddig úgy tűnt, te is egész jól tudod.

– Tudom is – álltam fel, és megrángattam a karját. – Gyere, képeslapot akarok venni!

Átsétáltunk a piazza másik oldalán lévő óratorony boltíve alatt, a lépteink úgy kopogtak a fényesre kopott macskaköveken, mintha furcsa kettőst járnánk.

– Hová is mész te tulajdonképpen? – érdeklődött Luca, végigtúrva a haján.

– Már mondtam. Szicíliába. Siracusa városába, pontosabban.

– Valami szerelmed van ott?

Felhorkantam.

– Az apám.

– Akkor miért nem vele mész?

– Azért nem, mert fogalmam sincs, hogy most hol van – legyintettem. – Mindig ennyit kérdezősködsz? Ahhoz képest, hogy nem akarod megadni a ronda kocsid rendszámát sem egy nyamvadt motelben, elég kíváncsi vagy.

– Azért vagyok kíváncsi, mert te messze sokkal izgalmasabb vagy, mint bárki, akivel az utóbbi időben találkoztam – nézett rám, mire somolyogva forgattam a szemem, és a másik oldalára kerültem.

A tér mögött lévő utcácska sarkán álló tarka újságosbódéban kiválasztottam a legcsúnyább lapot és Luca felé lobogtattam.

– A bátyám ezt imádni fogja.

– Sejtelmem sincs róla, mit fog imádni ezen – jegyezte meg Luca, és megforgatta a kezében a cartolinát, amin egy bugyuta rajz volt egy vidáman gitározó bajszos emberről, aki a piros és zöld felirat tanúsága szerint azt énekli nagy átéléssel, hogy La Dolce Vita!

Amíg Luca a napilapokat tanulmányozta – mindegyiknek a címlapján valami szökevényről locsogtak –, én tollat vettem elő a retikülömből, és a bódé oldalát használva ezt írtam a képeslap hátuljára:

Danténak

Eljöttem az intézetből, hogy találkozzam apával. Anya mindenről tud.

Remélem, mint zenésztárs, értékeled ezt a gyönyörű képet. Elvárom, hogy a cartolina, amit visszaküldesz, legalább ilyen csodálatos legyen!

Csókoltatom Mariát!

Lita

Ui.: Képzeld, találkoztam egy nővel a motelben, aki úgy nézett ki, mint Norma Desmond!

– Írd alá! – dugtam Luca orra alá, aki felvonta az egyik szemöldökét, de nem ellenkezett. Mikor visszaadta, láttam, hogy csak annyit írt, „L”. A szememet forgattam.

– Ez már tényleg igazán felesleges – csaptam vissza a lapot a bódé oldalára.

Végül egy rövid megjegyzéssel egészítettem ki a levelet: Üdvözöl titokzatos útitársam is, Signor L.

Biztos voltam benne, hogy a bátyám tényleg imádni fogja a lapot. És ő volt az egyetlen, aki talán meg is értheti azt, amit most éppen teszek.

Imádtam Dantét, még akkor is, ha majdnem öt év korkülönbség volt köztünk, és felnőve a legtöbbször távol voltunk egymástól. Neki is vándorlelke volt, ahogy nekem és apának; és ő ráadásul zenész is lett, gitáros. Talán ezért volt ő anya kedvence. Már tizenhat éves korában rengeteget utazott, hogy a zenekarával más városokban játsszanak. Nem koncerttermekben, legalábbis nem túl sokszor. Inkább főtereken és utcai fesztiválokon, sárga papírlámpások és csillagok alatt.

Dante egyszer azt mondta nekem, nem érdemes olyan zenét játszani, amire nem lehet táncolni.

Amikor utazott, rengeteg, rondábbnál rondább képeslapot küldött nekem, és néha dalocskákat is írt a hátuljukra. Egy dobozban őriztem őket, és most bűnbánó fájdalom nyilallt a szívembe, amikor eszembe jutott, hogy az a doboz most az intézeti szobámban pihen a szekrény tetején, ahová egyáltalán nem olyan biztos, hogy visszatérek még valaha.

De tudtam, hogy Dante nem haragudna érte. És egyébként is, most, hogy én vagyok úton, küldhetünk egymásnak újabbakat. Ő már legalább fél éve nem csavarog, csak Sienában játszik, ahová Mariát, a legjobb barátnőmet szöktette tavaly ősszel. Örültem neki, mert így a két legfontosabb személy az életemben egy helyen volt, és biztonságban, távol Veronától, ami veszélyes hely a szerelmeseknek.

Ahogy hirtelen megkondult fölöttünk a templom harangja, és Lucával mindketten összerezzentünk, arra gondoltam, hogy talán a szerelmeseknek az egész világ veszélyes hely.

Aznap este egy zsákutca végén lévő, szűk lépcsőházas albergóban béreltünk kétágyas szobát. Megfeleztük a költségeket.

Luca beírta a Cadillac rendszámát a szállodás könyvébe, és hiába csukta be sietve, a mögé írt nevet is el tudtam olvasni:

Luca Cacciatore.

A De Pietro-ból lett vadász.

Harmadik fejezet

Veszendő vágyaink vándorai vagyunk

Ha te elveszel, veled veszek én is.

A világ viharos tenger, és én nem vagyok szirén, hogy az otthonom legyen.

Az egyetlen világítótornyom Siracusa, és benne te.

Csak azt nem tudom, hogy azért, mert tényleg nem vágyom másra, vagy azért, mert ez az egyetlen fénypont, amit látok egy olyan helyen, ami csupa sötétség.

* * *

Ezt az üzenetet egy cartolina hátuljára írtam, amikor otthagytuk Cremát. Nem vettem meg a lapot, csak visszaraktam a bódé előtti forgóállványra, hátha egyszer valaki elolvassa majd. Mivel apának szólt, nem nagyon volt hová címeznem.

– Nem akarod elküldeni? – kérdezte Luca, aki türelmesen várakozott, amíg lekörmöltem az üzenetet. Majd megvontam a vállam és elindultam, a bőröndömet a kezembe kapva. Luca hosszú, nyugodt léptekkel sétált utánam, kezében a kézitáskájával. Csendben távolodtunk a városka szívétől, magunk mögött hagyva a templomot és a piazzát.

– Mesélsz nekem az apádról? – kérdezte, amikor beszálltunk a kocsiba odakint a város szélén.

– Nagyon érdekes ember az apám, de azért annyira nem, hogy állandóan róla kérdezgess – vontam fel a szemöldököm. Luca halkan nevetett, és megcsóválta a fejét.

– Csak próbálok beszélgetni.

– Igen, gondolom – rántottam meg a vállam. – De én is alig tudok valamit rólad.

– Akkor kérdezz, és majd meglátjuk, tudok-e válasszal szolgálni – mosolygott. Az apró ráncok a szeme sarkában olyanok voltak, mintha arany ecsettel festették volna oda őket. Elindultunk. A motor dorombolt alattunk, és a szürkén kanyargó út versenyt loholt a felhőkkel fölöttünk. Kifűztem a cipőm, és lejjebb fészkelődtem az ülésben.

– Hány éves vagy?

– Negyvenegy.

– Hová tartasz?

– Nápolyba. Utána meglátjuk.

– Mi az igazi vezetékneved?

– Azt nem mondhatom meg.

Oldalra billentettem a fejem.

– Akkor ki a legfontosabb neked a világon? Nekem az apám.

– A lányom – mondta lassan.

– Hogy hívják?

– Viola.

A combom pihéin napfény csorgott végig, majd elillant, ahogy Luca gyorsított. Egy kicsit szédültem, de nem volt rossz érzés.

– Szép neve van – vonogattam a vállam, daccal leplezve saját érzelgősségemet, Luca pedig halvány mosollyal bólintott.

– Miért nem vele mész Nápolyba? – kérdeztem, bágyadtan pillantva fel rá. A tekintete elkomorult, szirupos szégyennel telt meg, ahogy az utat figyelte.

– Nem áll szóba velem.

– Nem tudom elképzelni, hogy te rossz apa lennél.

– Nem vagyok rossz apa – a hangja halk volt, és rekedt, ahogy ezt mondta. Mintha fojtogatná valami, amiről tudja, hogy nem szabadna beszélnie. – Csak rossz ember.

A vállát figyeltem, a kulcscsontját, a gyűrött inge szétgombolva a mellkasán. Volt benne valami nyegleség, valami nemtörődömség, amitől elhittem neki, hogy a világ súlya nem nyomja a vállát. Luca olyan valaki volt, aki belül cipelte a bűntudatát. Valami olyan bűntudatot, ami más emberré tette, mint aki előtte volt.

– Az apámról is mindenki azt mondja, hogy rossz ember – mondtam végül. – Egy igaz szívtipró. Szélhámos. De szerintem nem az. És tudod, hogy rólam meg mindenki azt mondja, hogy olyan vagyok, mint az apám?

– És akkor ő milyen?

– Olyan, mint én – vágtam rá incselkedve. – Vagy talán nem. Soha nem azok vagyunk, akiknek a világ lát minket.

Luca nem felelt, csak halványan elmosolyodott.

Én is elmosolyodtam. A testem bizsergett, és ahogy lehunytam a szemem, a szemhéjam mögött szikrák járták kacér körtáncukat.

Utána hosszú ideig nem szóltunk egymáshoz. A rádió kitöltötte a csendet, és én némán számoltam.

A kilométereket: húsz, harminc, hatvan.

Túl kevés.

Az eszemmel tudtam, hogy még rengeteg időm van lejutni a csizma déli csücskének legdélibb tengerpartjára, de mégis tegnap este – és, bár ezt akkor még nem tudtam, még sokáig minden este –, amikor lehunytam a szemem, már Siracusában voltam. A piros tánccipőm dobbant és koppant a főtér macskakövein, miközben a piazza szívében egy ismeretlen zenekar játszott, és a templomtornyok aranyosan nyújtózkodtak fölöttem a parttalan, fekete ég felé. Tenger zúgott a távolban, és nekem sajgott a szívem a fáradtságtól. A kimondhatatlanul hatalmas szeretettől. Nem tudtam, hogy mindez emlék-e vagy vágy, vagy talán a jövő… Csak azt tudtam, hogy igazibb minden másnál, amit most magam előtt látok.

Meséltem Lucának is Siracusáról, arról az utazásról, amikor apával ott jártunk. Persze csak a szép részéről.

Éppen egy piros-fehér kockás abroszos trattoriában ültünk és kávéztunk; Luca a vacsora utáni könnyű macchiatóját itta, én csak feketét. Minden nap, minden percben számoltam a kalóriákat is: kétszáz, háromötven, ötötven. Túl sok.

– Biztos nem kérsz valami rendes vacsorát?

Nem válaszoltam, csak felnyögve összehúztam magam, és az asztal alatt megböktem Luca bokáját a lábammal.

Fölöttünk egy mennyezeti ventilátor lomha szárnyai kavargatták lustán a forró levegőt. A hőség még ilyenkor, alkonyat után sem enyhült. Még mindig nem jött eső, és az emberek kezdték elhinni, hogy talán soha nem is fog.

Vagy amikor mégis, azt mi már nem érjük meg.

Az esőcseppek majd a koporsónkon fogják dobolni az ütemet, és az egész világ táncolni fog fölöttünk.

– Apával majdnem minden este sétáltunk a parton – folytattam inkább a mesélést Siracusáról, ide-oda lötykölve a kávém maradékát a csészében. – Végig az egész kikötőn, közben pedig fagylaltot ettünk, és elneveztük a hajókat. Mókás volt. Biztosan nem mondtam még, de amúgy régen neki is volt egy hajója. Persze, csak egy kisebb… Csak aztán valaki elnyerte tőle kártyán. Mindegy, szóval a főtéren laktunk egy helyen, ami apa valamelyik régi szerelméé volt. Úgy értem az albergo.

– Igen, gondoltam, hogy nem a főtér – mosolygott Luca vidáman, én pedig felhorkanva folytattam.

– A harangozás behallatszott az ablakon, és alattunk minden este táncmulatság volt. És amikor felszűrődtek a hangok és a fények, meg az éneklés, apa mindig azt mondta: „Hozd a lakkcipődet, Lilith!” – idéztem fel mosolyogva. – Hiányzik az az utazás. Hiányzik az, ahogyan ezt mondja nekem… Ezért is akarok odamenni.

Luca nem szólt közbe, csak a szempillái seprűs-kormos fátyla alól figyelt, és közben az ujjával a csésze szélén körözött.

– Persze egy kicsit romos város – ismertem be –, de tudod, van benne valami szép. Mintha a valódi világ oda nem érne el. És mindenütt ott vannak Szent Lúcia szemei. Ezért olyan, mintha valaki folyton vigyázna a városra, amíg ők az életet ünneplik.

– Tudtad, hogy Szent Lúcia nem csak a vakok védőszentje? – kérdezte Luca nyugodtan mosolyogva. – A bűnbánó utcalányoké is.

– A bűnbánó utcalányokra is kell, hogy vigyázzon valaki – kuncogtam. – Siracusában legalábbis.

– Tetszik, ahogy mesélsz róla. Arra emlékeztet, hogy mindenkinek van egy városa, egy hely valahol a világon, ami az ő nyelvén énekel – dőlt hátra Luca, kipillantva az ablakon.

– Neked mi az? – hajoltam át az asztalon, elcsenve a kávéjához kapott kekszet.

– Attól tartok, én még nem találtam meg.

– Azt hittem, Nápoly – jegyeztem meg, és a nyelvemre tettem a kekszet. Az édes, vaníliás íz szétáradt a számban. Csak egy emlékeztető volt arra, hogy valójában mennyire éhes vagyok. Az éhség pedig arra emlékeztetett, hogy jól csinálom a dolgokat. Mindent kézben tartok.

– Volt, amikor én is azt hittem – felelte Luca egyszerűen, én pedig nem kérdeztem semmit. Nem is tudom igazán, miért. Talán azért, hogy távol tartsam magamtól.

Cacciatore.

Sem apa, sem anya nem volt valami felelősségteljes és példás szülő, de annyit azért még én is megtanultam, hogy nem jó dolog közel kerülni olyan emberekhez, akik álnevek mögé rejtőzve szelik át az országot. Luca vezetéknevei úgy keringtek a fejemben, mint egy ima különös szavai, amiket minden este el kellett suttognom, mert ha elmulasztom, a világ talán már nem lesz ugyanolyan, amikor másnap felébredek.

Néha csak figyeltem az arcát, a haja lágy hullámát, a karja karamella barnaságát, és bármit megadtam volna, hogy tudjam, ki is ő valójában.

Úgyis meg fogom tudni, melyik a valódi neved. És azt is, hogy miért nem akarod elárulni.

Akkor, ott a vendéglőben viszont csak felpattantam, és megkerültem az asztalt, nyitott tenyeremet az orra alá dugva.

– Jó, figyelj csak, ha már ennyire meg akarsz hívni valamire, akkor adj légyszíves hatszáz lírát a zenegépbe.

– Lasciva[1] – mormogta Luca féloldalasan mosolyogva, miközben a tenyerembe ejtette az aprópénzt.

Vállvonogatva táncoltam oda a zenegéphez, és a csillogó-villogó listából végül Elvis-t választottam. Amikor a kar a helyére illesztette a lemezt, és elindult a Don’t Be Cruel, jobbra-balra kezdtem ringatózni, majd Luca felé szökdeltem.

– Vedd a lakkcipődet!

– Nem táncolok, ne haragudj – intett nemet, miközben a tenyerébe támasztotta az állát, és halványan mosolyogva figyelte az ugrabugrálásomat.

– Én nem haragszom, csak borzalmasan unalmasnak foglak tartani! – pördültem egyet, és lehunyt szemmel táncolgattam tovább egymagamban.

Azóta szerettem a táncot, mióta az eszemet tudtam, ahogy a családomban szinte mindenki. Nem voltam benne biztos, hogy ez olyan olasz dolog-e, vagy csak olyan Maddalena-dolog… Vagy talán egyszerűen csak valami olyasmi, ami a lényünk része; mindenkié, aki úgy született, hogy benne él a szabadság. Amikor táncoltam, úgy éreztem, mintha végtelenül könnyű lennék, és kecses és szabad. Most is csak behunytam a szemem, és máris olyan volt, mintha a testem nem is az enyém lenne. Mintha semmi rossz nem történhetne velem, mert valami máshoz, valami önmagamnál nagyobb dologhoz is tartoznék. Ennek a buta kis koreográfiának semmi köze nem volt a balettóráim szigorú mozdulataihoz, és még az is lehet, hogy nevetségesen néztem ki. De nem tehettem róla, semmi kedvem nem volt a szabályokhoz többé.