Nis - A házimanó története

Bedő Éva

NIS – A házimanó története

Bedő Éva

I. RÉSZ – A tűz gyermeke

Copyright © Bedő Éva. Minden jog fenntartva.

1. fejezet – A tűzhely

A hosszúház még üresen állt, amikor a manó már ott volt.

Nem lehetett megmondani, mióta – az idő ebben a világban nem napokban vagy évszakokban mérődött, hanem a tűz erejében. Amíg parázslott valahol egy tűzhely, addig a manó is létezett, ott lapulva a gerendák résein, a föld alatti gyökerek között, a füst szagában, ami sosem szállt el teljesen a fa rostjaiból.

Az erdő szélén épült ház vázát friss fenyőből ácsolták, a gerendákat még nem feketítette be a korom, és a föld, amit a padlóba döngöltek, még őrizte az ásó nyomait. A manó végigjárta az üres teret, bár „járás” nem egészen a megfelelő szó arra, ahogy mozgott – inkább úgy áramlott a fal és a föld között, mint a füst, ami keresi a kiutat a tetőn.

A világot nem úgy érzékelte, ahogy az emberek. Nem volt neki „fa” vagy „föld” vagy „kő” – csak melegség és hidegség, nedvesség és szárazság, olyan szagok, amik veszélyt vagy biztonságot jeleztek. A frissen vágott fenyő éles, gyantás illata most nyugalmat sugárzott. Ez jó jel volt. Ez azt jelentette, hogy itt talán marad egy ideig.

A ház közepén, ahol majd a tűznek kellett égnie, egyelőre csak egy kör alakú, kissé mélyebb gödör tátongott a földben, néhány kővel körberakva. Üres volt, hideg, és a manó ösztönösen kerülte azt a helyet – nem azért, mert félt tőle, hanem mert az az üresség fájt neki valahogy, mint egy éhség, amit nem tudott szavakkal megnevezni.

Az emberek három nappal később érkeztek – egy egész család, szekereken, állatokkal, ládákkal, amikben a régi otthonuk maradékai zörögtek. A manó a tetőgerendák közé húzódott, és onnan figyelte őket, ahogy az apró, mozgó alakok birtokba veszik a teret.

A „tűzszagúak” – így nevezte őket magában, mert az emberek szagát mindig a tűzhöz kötötte, még akkor is, ha épp nem égett semmi közelükben. Az apa, egy szakállas, széles vállú férfi, aki hangosan osztogatta a parancsokat. Az anya, aki azonnal a legkisebb sarokba ment, ahol majd a tűzhelynek kellett lennie, és onnan kezdte irányítani a berendezkedést. Két fiú, akik alig várták, hogy kimehessenek az erdőbe fát vágni. És egy lány, a legfiatalabb, aki csendben állt a bejáratnál, és valami furcsa, óvatos tekintettel nézte a házat, mintha érezné, hogy valami több van ott, mint amit a szeme lát.

A manó különösen ezt a lányt figyelte. Nem tudta, miért – talán a szaga volt más, mint a többieké, valami lágyabb, kevésbé nyers, mint az apjáé vagy a bátyjaié. Talán az, ahogy megállt a küszöbnél, mielőtt belépett volna, mintha engedélyt kérne valakitől, akit nem látott.

Aznap este, amikor a család első alkalommal gyújtott tüzet a kör alakú gödörben, a manó érezte, ahogy valami felébred benne, amit már régóta nem érzett – egy melegség, ami nem csak a lángoktól jött, hanem valamiféle mélyebb, ösztönös örömtől is. A tűz megszületett, és a manó a tűzzel együtt kezdett újra élni.

Az első éjszakákon még óvatosan mozgott, a gerendák árnyékában maradva, a füst sűrűjében rejtőzve, ahonnan belátta az egész teret anélkül, hogy bárki észrevette volna. Figyelte, ahogy a család berendezkedik: a padok, amiket a fal mentén ácsoltak az alváshoz, a szövőszék, amit az anya állított fel az egyik sarokban, a lópaták kopogása a ház túlsó végében, ahol az állatoknak jutott hely.

Ez volt a világ, ahogy a manó ismerte – nem szobákra osztott, hanem egyetlen, hosszú, közös tér, ahol az emberek és az állatok, a tűz és a füst, mind egyetlen lélegzetben léteztek együtt. A manó ebben találta meg a helyét: se teljesen az emberekhez, se teljesen az állatokhoz nem tartozott, hanem valahol közöttük, a gerendák és a föld között, ott, ahol a ház lelke lakott.

Éjszakánként, amikor mindenki aludt, leereszkedett a tetőgerendákról, és óvatosan végigjárta a padlót. Megszagolta a tejesköcsögöket, hogy nem romlott-e meg bennük semmi. Megnézte, nem lyukadt-e ki valahol a tető, ahol beeshetne az eső. Ha talált egy elgurult orsót vagy egy elveszett csatot, visszatette oda, ahol a gazdája hagyta, bár sosem úgy, hogy bárki gyanút fogjon rá – csak épp úgy, hogy reggel az illető azt higgye, ő maga volt szórakozott, és nem is emlékszik pontosan, hova tette.

A tűz mellett, ahol a parázs éjszaka is izzott a hamu alatt, a manó gyakran megpihent, a mellkasát a meleg kövekhez szorítva. Ez volt a legközelebbi dolog ahhoz, amit az emberek alvásnak neveztek – nem teljes öntudatlanság, csak egy lassú, meleg elmerülés, amiből a legkisebb zajra is azonnal éberré vált.

A legfiatalabb lány – akit a család Hildnek szólított, bár a manó ezt a nevet még nem értette, csak a hangját, ahogy kimondták – volt az, aki elsőként érzett meg valamit a jelenlétéből.

Egy reggel, amikor a tűzhelyet piszkálta, hogy felélessze a parazsat, Hild megállt, és hosszan nézett a sarokba, ahol a manó éppen a gerendák között lapult.

– Van itt valaki? – suttogta a lány, olyan halkan, hogy a többiek nem hallhatták.

A manó mozdulatlanná dermedt, bár tudta, hogy a lány úgysem láthatja tisztán – csak egy árnyékot érzékelhetett, egy szempár villanását a sötétben, ha egyáltalán bármit is.

Hild nem kapott választ, de nem is tűnt csalódottnak. Csak bólintott, mintha megerősítést kapott volna valamire, amit már amúgy is sejtett, és visszafordult a tűzhöz, hogy folytassa a munkáját.

A manó ott maradt a gerendák között, és először, nagyon hosszú idő óta – vagy talán most először egyáltalán –, érzett valami olyasmit, amit egy ember talán kíváncsiságnak vagy akár reménynek nevezett volna. Ez a lány más volt. Ez a lány tudott róla, vagy legalábbis sejtette, hogy létezik – és ez, bármilyen apró dolog volt is, valahogy megváltoztatott mindent.

2. fejezet – Az áldozati kása

Hild kilenc telet élt már meg, amikor a család új házat épített az erdő szélén, és bár a testvérei folyton csúfolták, amiért túl sokat álmodozik, ő tudta, amit tudott: hogy a világban vannak dolgok, amiket nem lehet látni, csak érezni.

Ezt a nagyanyjától tanulta, aki még azelőtt halt meg, hogy Hild betöltötte volna a hetedik évét, de akinek a szavai úgy megragadtak benne, mint a mag a földben, csak várva, hogy kicsírázzon. – Minden háznak van lelke, gyermekem – mondta a nagyanyja egyszer, a régi otthonuk tűzhelye mellett ülve. – És ha jóban akarsz lenni a ház lelkével, tisztelned kell. Egy kis kását, egy csepp mézet – ennyi elég, hogy megmutasd neki: számít nekünk, hogy itt van.

Hild nem igazán értette akkor, mit jelent ez pontosan, de a szavak megmaradtak benne, mint egy dallam, amit nem lehet elfelejteni, még ha az ember nem is emlékszik minden szavára.

Amikor a család elkezdte felépíteni az új házat, Hild sokat figyelte az apját és a bátyjait, ahogy a gerendákat összeillesztik, a tetőt beborítják szalmával és fűvel, hogy szigeteljen a hideg ellen. De ő maga nem a fára figyelt leginkább, hanem a földre – arra a helyre, ahol majd a küszöb lesz, ahol az emberek naponta átlépnek majd, be és ki, anélkül hogy tudnák, mi lakik alattuk vagy körülöttük.