Monica McCarty

Felföldi harcos

Monica McCarty

Felföldi harcos

A mű eredeti címe

Highland Warrior

Copyright © 2009 by Monica McCarty

This edition published by arrangement with Ballantine Books,

an imprint of Random House,

a division of Penguin Random House LLC

All rights reserved.

Hungarian translation © Gábor Emma

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

Az Európai Unió 2019/790 irányelve 4. cikkének (3) bekezdése alapján a művet tilos szöveg- és adatbányászatra használni.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GÁBOR EMMA

Szerkesztette

BALOGH ALEXANDRA

ISSN 1586-6777

ISBN 978 615 104 027 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Dave-nek, az én saját nagydarab, jókötésű legényemnek.

Hmmm… vajon hogy állna rajtad a kilt?

Köszönetnyilvánítás

Attól kezdve, hogy az ötlet kipattan a fejemből, egészen addig, hogy az utolsó nyomdakész oldalakat kiadom a kezemből, rengeteg ember felbecsülhetetlen értékű segítsége és iránymutatása kíséri az utamat. Elsősorban szerkesztőmnek, Kate Collinsnak szeretnék köszönetet mondani, aki szerencsémre épp akkor tért vissza a Ballantine-hoz, amikor a kézirat elkészült, és aki számos elfoglaltsága mellett is tudott időt szakítani arra, hogy rekordsebességgel elolvassa a szöveget. A lendületes kezdésnél nincs is jobb, ugye, Kate? Köszönöm Charlotte-nak is az első lépésekhez nyújtott segítségét, és Kelli Fillingimnek, hogy lehetővé tette a gépezet olajozott működését. Mint mindig, hálás vagyok ügynökeimnek, Kelly Harmsnak és Andrea Cirillónak, bírálótársaimnak, Nyreenek és Jaminek, a Fog City Divas írócsapatának és az ötletelésben segítséget nyújtó társaimnak, a Ballantine produkciós csapatának és a Wax Creative tervezőinek – szuperek vagytok!

A sógoromnak, Seannak köszönöm, hogy megválaszolta az orvosi kérdéseimet (látod, mondtam, hogy te is be fogsz kerülni a könyvembe!). Remélem, nem szúrtam el semmit! Ha mégis, csakis én vagyok a hibás. Ki gondolta volna, hogy a nővérem házasságkötésével nemcsak egy új családtagot nyerek, de egy orvost is, akit érdekelnek a történelmi harci sérülések? Azt hiszem, lottóznom kellene…

Köszönöm Tracy Anne Warrennek és Allison Brennannek a sok segítséget. Ez a két remek író mindig mellettem állt, és segített eligazodni abban az útvesztőben, amit két egymást követő trilógia megírása jelent.

Végül pedig köszönetet mondok a gyerekeimnek, Reidnek és Maxine-nek. Ha még nem is vagytok elég idősek ahhoz, hogy elolvassátok ezeket a könyveket, remélem, egy napon ti is megértitek majd, hogy a maradékokból álló ebédek (különösen a közkedvelt „anyu tésztája”) leküzdésével mennyit segítettetek anyunak abban, hogy azt csinálhassa, amit igazán szeret.

Első fejezet

„A törvény nem tesz igazságot.”

– Skót közmondás

Skócia, Bute szigete, Ascog vára

1608. június

Caitrina Lamont a tükörben nézegette magát, míg a fiatal cseléd a csipkés nyakfodra utolsó részét is feltűzte. Az apró ékkövekkel díszített finom cikcakkok úgy keretezték az arcát, mintha glória szikrázna körülötte. Caitrina elfojtott egy hamiskás mosolyt – e tekintetben nem voltak illúziói. Amint azt a fivérei nem győzték hangsúlyozni, túlságosan merész és szókimondó volt ahhoz, hogy bárki is angyalnak nézze. „A férfiak engedelmes, szelíd leányt választanak feleségnek” – ugratták, jól tudván, hogy ezzel csak még inkább az ellenkezőjére sarkallják őt.

Végre a helyére került a nyakfodor. Hátralépett, hogy jobban lássa új ruháját az apró tükörben. A szemében izgalom szikrázott. Ez a ruha igazán csodálatos volt! A tükörben a pillantása találkozott szeretett dajkájáéval.

– Ó, Mor, hát láttál már valaha ennél pompásabb ruhát?

Mor azzal az óvó aggodalommal figyelte az előkészületeket, amellyel az anya figyeli első csatájába induló fiát. Voltaképpen a helyzet egészen hasonló is volt. Az aznap esti lakomával fogják ünnepélyesen megnyitni az éves felföldi gyűlést, amelyet abban az évben Ascogban rendeznek meg. Sok felföldi vitéz teszi itt próbára erejét, ügyességét. Caitrina jól tudta, hogy az apja azt reméli, megtalálják majd azt is, akivel leánya mátkaságra léphet. Gyorsan elhessegette a kellemetlen gondolatot, nehogy elrontsa az ajándék izgalmát.

– Hogy ez pompás lenne? – Az idős asszony fitymálva felhorkant, és jelentőségteljesen meredt a mélyen kivágott fűzőre, amely olyan szorosan fogta Caitrina keblét, hogy az már-már kitört a halcsont és a selyem szorításából. Kitessékelte a szobából a szolgálót, majd szabadjára engedte a nyelvét. – Inkább közönségesnek mondanám! Egyébként sem tudom, mi a baj azzal a húsz másik „pompás” ruhával, amely ott lóg a szekrényedben.

Caitrina összevonta a szemöldökét.

– Jaj, Mor, tudod, hogy egyik sem ér fel ezzel! – A lány lepillantott telt idomaira, amelyek magasan a ruha szegélye fölé domborodtak. A kivágás valóban kissé mélynek tűnt. Szinte látta a rózsaszín szélét a… Leküzdötte zavarát. Tudta, hogy ha elpirul, azzal csak további muníciót ad Mor kezébe. – Ez a ruha kifogástalan – jelentette ki határozottan. – Whitehallban, a király udvarában minden divatos hölgy ilyet hord.

Mor erre csak motyogott valamit, ami gyanúsan úgy hangzott, hogy „az angol pokolfajzatok”, de Caitrina úgy tett, mintha nem hallotta volna. Évszázados csatározások nem merülnek feledésbe attól, hogy Skócia királya immár Anglia királya is lett.

A kezébe fogta a halvány aranyszínű selymet, elnézte a finom anyagon színjátszó hullámokban megtörő fényt, és álmatagon felsóhajtott.

– Ebben a ruhában hercegnőnek érzem magam.

Az idős asszony felhorkant.

– Az már igaz, hogy királyi vagyon kell ahhoz, hogy egy ilyen ruhát Londonból egészen Bute szigetéig elhozassanak. – Mor elhallgatott, és a fejét csóválta. – Micsoda bolondság! Talán nincsenek Edinburghban is kiváló szabók?

– De azok semmit sem értenek a legújabb módihoz – tiltakozott Caitrina. Ám Mor szavai mégiscsak nyugtalanították. Az ajkába harapott. Eddig bele sem gondolt, mibe kerülhetett az apja nagyvonalúsága. – Tényleg úgy gondolod, hogy ilyen költséges volt?

Mor gúnyosan felvonta a szemöldökét, leplezetlenül mulatva a kérdésen.

– A zsarolás sokba kerül ám!

Caitrina szája megrándult, és ismét elfojtotta a mosolyát.

– Szó sincs zsarolásról! A ruha apám ötlete volt. Biztosan gyötörte a bűntudat, amiért arra kényszerít, hogy elviseljem az előttem felvonultatott pávakakasok bíráló tekintetét. Úgy vélem, abba is csak azért egyezett bele, hogy Ascogban tartsák meg a gyűlést, mert azt reméli, hogy a sok „derék legény” közül csak találok egyet, aki a kedvemre való. Mintha csak a vásáron válogatnék a bikák között!

Valójában Caitrina nem szívesen árulta volna el, mennyire aggasztja az apja egyre sürgetőbb kívánsága, hogy válasszon magának férjet. Ez a hajlíthatatlan szigor eddig az apjára nem, sokkal inkább Morra volt jellemző.

Mor a házasság témáját gondosan elkerülve tért vissza a ruha kérdéséhez.

– Az a derék ember a csillagokat is lehozta volna neked az égről, csak hogy felszárítsa a könnyeidet. Ezzel az egy ruhával talán még jól is jártunk. – Az asszony Caitrina felé rázta az ujját. – De ne félj, eljön még az a nap, amikor találkozol valakivel, akit nem tudsz a csinos kis ujjacskád köré csavarni!

Caitrina elvigyorodott.

– Már találkoztam vele. – Megcsókolta a ráncos arcot. – Te vagy az!

– Hah! – kuncogott Mor. – Te javíthatatlan rosszcsont!

Caitrina átölelte az öregasszonyt, az arcát a gyapjúból szőtt arisaidh szúrós anyagára hajtotta, és nagyot szippantott a tőzeg és a hanga – a tűzhely és az otthon – meleg illatából.

– Tényleg nem tetszik neked a ruha, Mor? Mert akkor inkább nem fogom ezt viselni.

Mor megfogta a lány vállát, és a szemébe nézett.

– Ne is hallgass rám, kislány! Én csak egy bolond vénasszony vagyok, aki aggódik, hogy a farkasok bánthatják az ő kis báránykáját. – A tekintete ellágyult. – Téged a széltől is óvnak, és fogalmad sincs arról, milyen gonoszok tudnak lenni a férfiak. – A kézfejével végigsimított Caitrina orcáján. – Ez a ruha csak eszembe juttatja, hogy felnőtt nő lettél. – Caitrina meglepetten látta, hogy Mor gondterhelt szemébe könnyek gyűlnek. – Nagyon hasonlítasz anyádra. Ő volt a legszebb kislány az egész Felföldön, amikor megszökött apáddal.

Caitrina szíve elszorult. Bár az anyja már több mint tíz éve eltávozott, még mindig fájt a hiánya. Tizenegy éves volt, amikor az anyja meghalt sorvadásban, és a kacagó, gyönyörű asszony emléke, aki a karjaiban tartotta őt, évről évre homályosabb lett. De a szívében mindig megmaradt az űr, mintha egy létfontosságú darab hiányozna belőle.

– Meséld el megint, Mor! – Caitrina soha nem unta hallgatni, hogyan pillantotta meg az apja az ellensége leányát, és hogyan szeretett bele. Hogyan találkoztak titokban hónapokig, míg az apja végül meggyőzte az anyját, hogy szökjön meg vele.

Ám mielőtt Mor bármit is válaszolhatott volna, a szobába berontott Caitrina öccse.

– Caiti! Caiti Rose, gyere gyorsan!

A lány szíve elszorult, és már a legrosszabbra gondolt. Ki sérülhetett meg, és mennyire súlyosan? Megragadta Brian vállát. Három fivérről gondoskodott, hozzászokott már, hogy a hangjára akkor is nyugalmat erőltessen, ha ő maga másképp érez.

– Mi történt?

A fiú aggódva nézett rá.

– Megígéred, hogy nem leszel mérges?

– Hogyan ígérhetném meg, amikor még nem is tudom, miről van szó?

Brian a maga mindössze tizenkét évével még nem értett a kifinomult tárgyalási módszerekhez. Azonnal feladta az egyezkedést, és a kifogásokkal kezdett.

– Nem én tehetek róla! – köntörfalazott. – Én megmondtam Unának, hogy…

A kislány nevének hallatán Caitrina már sejtette, mi lehet a gond.

– Jaj, Brian! Hányszor mondtam neked, hogy ne engedd azokat a fenevadakat a kiscicák közelébe?

A fiú lesütötte a szemét.

– Én megmondtam Unának, hogy kiviszem a kutyákat, de ő elfelejtette becsukni az istálló ajtaját, aztán meg minden olyan gyorsan történt! Boru csak játszani akart, de az a buta macska felszaladt a fára.

Caitrina felnyögött.

– Melyik fára?

Brian elhúzta a száját.

– Az öreg tölgyre. Caiti, kérlek, segíts lehozni a cicát, mielőtt Una megtudja! Sírni fog. – A fiú zavartan rugdosta a fapadlót. – Úgy utálom, ha sír!

Caitrina összenézett Morral. Una az öregasszony unokája és szíve csücske volt.

– Megpróbálom lefoglalni, amíg te – szólt Mor, és megbökte Brian nyurga mellkasát – leszeded a fáról azt a kismacskát.

– Gyerünk, Caiti, siessünk! – mondta a fiú, azzal kézen fogva húzta a nővérét.

Kiléptek a vártoronyból, és elindultak a külső fal kapuja felé. Csak a klán népének csodálkozó pillantásai juttatták Caitrina eszébe, hogy még mindig az új ruháját viseli. Még cipő sem volt rajta. Az ég ugyan kéken ragyogott, de a talajt feláztatta a reggeli eső, és a lábujjai sárban tocsogtak. Már nem tudott mást tenni, mint hogy felfogja a szoknyáját, amennyire tudja, hogy ne piszkolja össze a szegélyét.

– Várhattál volna egy percet, hogy átöltözzek – morogta.

Brian gyors pillantást vetett rá.

– Miért? Jól nézel ki.

A lány az égnek emelte a tekintetét. Fiúk. Tőlük akár zsákvászonban is járhatna, azt sem vennék észre.

Miután kimentek a kapun, elindultak az ösvényen, majd az elágazásnál jobbra fordultak, az erdő felé – a balra vezető út a Loch Ascoghoz vitt. A játékok előestéjén a tó partján húzódó külső épületekben rendszerint nagy volt a nyüzsgés, de most, hogy Briannel siettek a fák felé, meglepő csend fogadta őket, amelyet csak Boru csaholása tört meg. Ahogy közeledtek a terebélyes, öreg tölgyfa felé, az ugatás mind hangosabb lett. A Lamontok Írországból, Éire nagy királyaitól származtak, és Brian a saját névadója után nevezte el a kutyát – Brian Boru, a sok századdal azelőtt élt híres főkirály után.

– Képes voltál itt hagyni a kutyát?

A fiú elvörösödött.

– Mondtam neki, hogy menjen haza, de nem hallgatott rám. Mivel az a buta macska úgyis fenn ragadt a fán, gondoltam, már úgyis mindegy.

– Azóta biztos halálra rémítette azt a szegény jószágot! – Caitrina a kutyához fordult, és határozottan rászólt. – Boru! – Az állat abbahagyta az ugatást és ránézett, kérdőn félrebillentve a fejét. A lány a vár felé mutatott, amely onnan már nem is látszott a fáktól. – Haza!

Boru nyüszített egyet, orrával megbökdöste Caitrina szoknyáját, és bocsánatkérőn nézett rá okos, barna szemével. A lány hajthatatlanul megrázta a fejét. Ennek a kutyának aztán van drámai érzéke!

– Haza, Boru! – A termetes szelindek felnyüszített, ezúttal még szánalomra méltóbb hangon, majd lecsüggesztett fejjel visszaügetett a várba.

– Nem tudom, hogy csinálod – szólt ámulva Brian. – Te vagy az egyetlen, akire hallgat.

Caitrina a száját biggyesztette. Inkább magában tartotta a csípős választ: mert ő az egyetlen, aki utasításokat ad neki. Nélküle a kutyák olyan vadak lennének, mint a farkasok. Ámbár ugyanezt el lehetne mondani a fivéreiről is.

Felnézett az ágak útvesztőjére, és felhördült. Alig lehetett látni onnan a kicsiny vörös-fehér szőrcsomót.

– Hogy jutott fel odáig?

– Amikor megpróbáltam utána mászni, csak ment egyre feljebb és feljebb. Ezért futottam érted! Tőlem fél.

A lány döbbenten fordult az öccse felé.

– Csak nem azt várod tőlem, hogy másszak fel oda?

– Miért, mit gondoltál, miért hívtalak ide? – kérdezte őszinte értetlenséggel a fiú. – Hozzám nem hajlandó odajönni. Téged szeret, és te már százszor felmásztál erre a fára.

– Évekkel ezelőtt! – felelte ingerülten Caitrina. – Ha nem vetted volna észre, rég kinőttem abból a korból, amikor fára mászhatnék!

– Miért? Annyira azért még nem vagy öreg!

Lesz még mit csiszolni a fiú bókolási tudományán, ha valaha is szeretne elkápráztatni egy leányt! Habár az ő arcával így sem lesz nehéz dolga. Ami a lovagias modor és az udvariasság terén hiányzott a fivéreiből, azt bőven pótolta az előnyös külső. Nagy zsiványok voltak mind a hárman, de Caitrina kimondhatatlanul szerette őket. Hogy is gondolhatja az apja, hogy valaha is itt akarja hagyni őket? Hiszen szükségük van rá… és neki is rájuk. Kerül, amibe kerül, ő innen el nem megy!

Brianre nem hatottak az észérvek.

– Én oda fel nem megyek! Ha akarod, tartok neked bakot, vagy keress valaki mást.

Brian épp olyan bánatos szemekkel nézett rá, mint az imént a kutya.

– De miért?

– Kezdjük rögtön ezzel a ruhával.

– Légy szíves, Caiti, nincs senki más, akit megkérhetnék! Apánk, Malcolm és Niall vadászni mentek a férfiakkal, a többiek pedig már a lakomára készülnek.

Ez furcsa.

– Azt hittem, befejezték a vadászatot.

Brian a homlokát ráncolta.

– Én is azt hittem, de ma reggel mindannyian elrohantak valahová. Apánk nagyon idegesnek tűnt, és amikor megkérdeztem, hová mennek, azt mondta, vadászni. Szóval, látod, nincs senki más! Caiti, kérlek…

Mintegy végszóra a kiscica miákolni kezdett. A rémült, esdeklő hang meglágyította Caitrina szívét. Az ég óvjon engem embertől és állattól! A lány dühösen hátat fordított az öccsének.

– Hát jó, de segítsd le rólam ezt a holmit! – Még ha a sors összeesküdött is ellene, az új ruháját nem fogja tönkretenni.

A fiú átölelte hosszú karjaival.

– Te vagy a legjobb nővér a világon! Tudtam, hogy rád számíthatok!

Caitrina felsóhajtott. Képtelen volt sokáig haragudni rá. Brian a gyermekkor és a férfikor közötti különös életszakaszban volt. Már most nagyobbra nőtt nála, és Caitrina tudta, hogy alig néhány év, és a magasságához izmok és tömeg is járul majd, hogy aztán ő is két bátyjukhoz, Malcolmhoz és Niallhoz hasonló vitézzé váljon. Brian kicsiny gyermek volt még, amikor az anyjuk meghalt, és mindig is Caitrina viselte gondját. Bár még nem küldték el egy másik családhoz nevelkedni, ahogy a legtöbb fiút az ő korában, de hamarosan itt kell majd hagynia őket, hogy valamelyik szomszédos klánfő fegyvernöke legyen. Caitrina szíve fájdalmasan elszorult. Bárcsak megállíthatná az időt!

A lány egy pillanatra megszorongatta az öccsét, majd a segítségével sietve nekilátott, hogy levegye a ruhát – ami nem volt egy egyszerű vállalkozás. Sorra lehámozták róla a felsőszoknyát, a díszes alsószoknyát, az abroncsos szoknyát és a ruhaujjakat, míg végül ott állt egy szál ingben és fűzőben. Mivel a mászáshoz fel kellett emelnie a karját, a fűzőt is le kellett venni, de Brian azzal nehezen boldogult. A lány hallotta, hogy bosszankodva morog, végül feladja, és húzni-rángatni kezdi a szalagokat.

– Au! – kiáltott Caitrina. – Óvatosabban!

– Én igyekszem, de nem könnyű. Egyáltalán minek van rajtad ez a sok minden?

Jó kérdés. Erre jobb, ha meg sem próbál válaszolni.

– Mert ilyet hordanak az úrihölgyek.

Miután Briannek végre sikerült kiszabadítania őt a lenvászon és a halcsont szorításából, a fűző is odakerült a kidőlt fatörzsre dobott díszes ruha mellé. Bár a vászoning mindenhol takarta, ahol kell, mégis bízott benne, hogy mihamarabb túl lesz ezen, mielőtt bárki is erre járna. Bár ennek kicsi az esélye, hiszen az út elég messze húzódik az erdőnek ettől a részétől, azért mégiscsak kellemetlen lenne, ha valaki meglátná alsóneműben.

Egy darabig a fa ágait méregette, hogy megtervezze az útvonalát. Valóban kijött már a gyakorlatból! Közel s távol ez a fa volt a legmagasabb, és a cicának sikerült majdnem a csúcsáig felkapaszkodnia.

– Segíts fel!

Brian fél térdre ereszkedett, Caitrina pedig a combjára lépve felhúzódzkodott a legalsó ágra. A kéreg felhorzsolta a talpát, míg lassan egyre feljebb és feljebb mászott az ágakon, akár egy szabálytalan létrán.

– Au! – kiáltott fel, amikor a lábát megkarcolta egy éles kéregdarab. Mire végez, keze-lába csupa seb lesz.

A kismacska tágra nyílt, ijedt szemmel figyelte őt, és panaszosan nyávogott. Ahogy Caitrina egyre közelebb ért, már azt is látta, hogy reszketve kuporog a lengedező ágon, ezért halk duruzsolással igyekezett megnyugtatni. Az ágak itt már egyre vékonyabbá váltak, így mindegyiket előbb ki kellett próbálnia, mielőtt rátámaszkodott volna. Végre odaért a cicáig, amely addigra messzire araszolt egy olyan vékony ágon, amely biztosan nem bírta volna el az ő súlyát. Ezért egy alacsonyabb ágon kezdett felé oldalazni, talpát jól megvetve a fakérgen, miközben a fenti ágat fogta, hogy ne billenjen le.

– Csak óvatosan! – kiáltott oda neki Brian.

Caitrina szívesen vetett volna rá egy gyilkos pillantást, de jobbnak látta, ha inkább nem néz le. Mintha figyelmeztetni kellene erre! A szíve minden lépésnél hangosan dobogott. Lassan haladt előre. A lábát kicsivel kijjebb csúsztatta, majd megállt, hogy visszanyerje az egyensúlyát. Az ág vészesen ingadozott alatta. Csak még egy lépés…

Az ujjai a puha szőrpamacs köré zárultak.

– Megfogtad! – ujjongott odalent Brian.

Caitrinát elöntötte a siker érzése. Magához szorította a kis gombócot, és érezte, hogy a cica szíve sebesen ver, akárcsak a sajátja. Az apró karmok átszúrtak az alsóinge vékony anyagán, ahogy a kis kandúr kétségbeesetten kapaszkodott belé.

Most jön a neheze. Már csak fél kézzel tudott kapaszkodni, míg lassan elindult visszafelé az ágon. Amikor végre elért a fatörzsig, megkönnyebbülten felsóhajtott. Lenézett, és látta, hogy Brian időközben maga is felmászott egy darabon alatta.

– Add csak ide, megfogom – ajánlkozott.

Minthogy fél kézzel kapaszkodva nem sok esélye lett volna lejutni a fáról, Caitrina óvatosan leengedte a kismacskát az öccse kinyújtott kezébe. A fiú a bőrmellénye alá dugta a kis csomagot, leküzdötte magát néhány ágon, majd könnyedén a földre ugrott.

Caitrina várt egy percet, hogy lélegzethez jusson és zakatoló szíve megnyugodjon, majd maga is elindult ágról ágra lefelé.

– Köszönöm, Caiti! – kiáltotta az öccse. – Nagyszerű voltál!

A lány gyorsan az egyre távolodó hang felé fordult, de elkésett.

– Várj, Brian, még segítened kell, hogy… – A hangja elhalt. Hogy lejussak innen. Már csak az öccse hátát látta, ahogy az út felé kanyarodik, hallótávolságon kívül, és már rohan is a vár felé.

– Fiúk… – motyogta. – Ennyi a köszönet! Kerüljön csak a kezem közé…

Lenézett. Még mindig túl magasan volt. Ha néhány ággal lejjebb mászik, onnan már maga is le tud ugrani a földre, akárcsak Brian. Óvatosan megkapaszkodott egy ágban, és leeresztette az egyik lábát, majd a másikat is…

A hangos reccsenés semmi jót nem jelentett. Egy pillanatra a gyomra a torkába ugrott, ahogy súlytalanul zuhanni kezdett. Épp az utolsó pillanatban kapta el a feje fölött lévő ágat, mielőtt a lába alatti megrepedt, és veszedelmes szögben a föld felé billent. Alighanem meggyengülhetett az öccse súlya alatt. Ha most ránehezedne, azt az ág már nem bírná el, és ő bizonyosan lezuhanna. Ha nem is éppen egy hajszálon függött az élete, de majdnem.

Most mit tegyen? Lenézett a lábujjai alá. Legalább öt méter magasan volt – innen nem ugorhat le.

Meg kell várnia, hogy Briannek eszébe jusson. Felnyögött. Lehet, hogy itt kell töltenie az egész éjszakát.

Kerüljön csak a kezem közé…

– Ezt már egyszer mondtad.

Caitrina ijedten felkiáltott, amikor meghallotta a mély hangot – a mély férfihangot. Lenézett, és tekintete egy idegen acélos pillantásával találkozott, aki mindössze pár lépésnyire állt tőle, és mulatva nézte őt. Ki tudja, mióta állhatott ott? Ahhoz mindenesetre elég ideje, hogy leszálljon erős csataménjéről, amely most mellette várakozott.

Caitrina hirtelen nem is tudta, megkönnyebbüljön vagy zavarba jöjjön inkább. Szüksége volt egy megmentőre, de jobban szerette volna, ha az a valaki nem ennyire – kutatott magában a megfelelő szó után – férfias. Szinte kihívóan férfias.

Megpróbálta megbecsülni onnan, magasan a föld fölött függeszkedve, milyen magas lehet. Legalább százkilencven centiméteresnek nézte, ami még felföldi léptékkel is óriásnak számít.

Már ha egyáltalán felföldi.

A délvidéki skótok nyelvén szólalt meg, nem felföldi módon, bár Caitrina mintha egy leheletnyi ír kiejtést is felfedezett volna a hangjában. Nem a Felföldön szokásos breacan feile volt rajta, de ez egy vagyonos és befolyásos férfi esetében még nem is lett volna szokatlan. Kétség sem fért ahhoz, hogy a férfi jómódú. Caitrina még ilyen messziről is jól látta, hogy fekete bőrzekéje és skót hosszúnadrágja a legfinomabb anyagokból készült.

De a különleges minőségű öltözék sem rejthette el széles mellkasa, izmos karja és lába vad szépségét. Tekintélyt parancsoló testfelépítését és a hátán függő hatalmas claidheamhmór kardot látva a lány biztos volt benne, hogy ez a férfi harcos. Méghozzá nem is akármilyen.

De nem csak a termete zavarta Caitrinát. Jobban örült volna egy olyan megmentőnek, aki nem ennyire domináns. Egész megjelenése parancsoló volt: szétvetett lábai, az arcáról sugárzó tekintély és az a kihívó pillantás, amellyel méregette őt. A viselkedése annyira nyugtalanította a lányt, hogy először meg sem látta, milyen jóképű. Bosszantóan jóképű volt – mintha a tökéletesen metszett arcvonásai mintegy mellékesen járulnának lehengerlően férfias megjelenéséhez.

Caitrina ekkor rádöbbent, hogy nem csak ő vizsgálódik ilyen figyelmesen.

Hirtelen minden porcikája bizseregni kezdett. Te jó ég, az a tekintet, amellyel őt nézi… minden részét. A férfi pillantása bejárta a testét tetőtől talpig. A mellénél olyan sokáig időzött, hogy a lány egészen belepirult. Csak most tudatosodott benne, hogy alig van rajta ruha. Az alsóinge, amelyről nemrég még úgy gondolta, megfelelően takarja, most szinte áttetsző selyemmé vált a férfi átható pillantásától. Mintha a vászon alatt a puszta bőrét látná.

Caitrina mindig is az apja és a bátyjai védelme alatt állt, és egyetlen férfi sem mert még így nézni rá – mintha érett szilva lenne, készen arra, hogy leszüreteljék.

Márpedig ez Caitrinának a legkevésbé sem tetszett. Még ha az öltözéke pillanatnyilag nem is tükrözi ezt, mégis láthatja bárki, akinek egy csepp esze van, hogy úrhölggyel áll szemben – még ha nem is veszi észre a cifra ruhát, amely ott hever az orra előtt.

Ki lehet ez a vakmerő harcos, aki úgy viselkedik, mintha ő lenne a király?

Caitrina megesküdött volna rá, hogy még soha nem látta őt. Az öltözékéből és a fegyvereiből ítélve számkivetett nem lehetett. Alighanem egy távoli földről érkező klánfő volt, aki a játékokra jött – azaz neki is részesülnie kell a szent és sérthetetlen felföldi vendégszeretetből. De ha klánfő, hol a serege?

Nos, akár klánfő, akár nem, nem szabadna így néznie rá.

– Mi a neved, uram? – szegezte neki a kérdést. – A Lamontok földjén jársz.

– Á! Akkor elérkeztem a célomhoz.

– A gyűlésre jöttél?

A férfi hosszan ránézett, amitől Caitrinának az az érzése támadt, hogy tud valamit, amit ő nem.

– Többek között.

A nevét nem mondta meg, de jelen pillanatban a lányt nem is érdekelte. Jöjjön akár maga az ördög – vagy, ne adj’ isten, az ördög valamelyik zsoldosa a Campbellek közül –, csak szedje le innen! A karja már megfájdult attól, hogy majdnem az egész súlyát tartania kellett, nehogy túlságosan ránehezedjen a megrepedt ágra. A megmentője, úgy látszik, nagyon ráér!

– Nos, talán egész nap ott akarsz állni, és bámulni? – kérdezte türelmetlenül.

A férfi szájának egyik sarka megrándult.

– Könnyen lehet. Nem sűrűn fordul elő, hogy az ember egy félmeztelen erdei nimfára bukkan, amint az éppen fára mászik.

Caitrina arca lángolt.

– Nem vagyok félmeztelen, és ha vetnél egy pillantást felfelé – és nem a mellemet néznéd –, láthatnád, hogy nem mászom, hanem fenn ragadtam, és segítségre van szükségem.

Fensőbbséges szavaival csak annyit ért el, hogy a férfi még jobban mulatott rajta. Ha nem is mosolygott, de acélkék szeme olyan ragyogóan csillogott, mint a fák ágai között szikrázó napsugár.

Ez a nyomorult vadállat kineveti őt!

Caitrina összehúzta a szemét. Nem volt hozzászokva, hogy bárki is nevessen rajta, nemhogy egy férfi! El tudta képzelni, hogy az egész helyzetben van valami mulatságos, de lehetne benne annyi lovagiasság, hogy ezt nem mutatja ki. Ettől valahogy még inkább kínosan érezte magát, ami nem könnyített az eleve nehéz helyzetén. De nem marad ez így sokáig! Ha pedig egyszer lejut innen, megmondja neki a magáét!

Ingerülten megszólalt, a lehető legfensőségesebb hangján – azon, amelyet a fivéreivel szemben használt, ha el akart érni valamit.

– Ne várass tovább, segíts le innen most azonnal!

Azonnal rájött, hogy a parancsolgatás mégsem volt a legjobb taktika, amikor a férfi kemény arcvonásait az imént még felragyogtató mosoly eltűnt. Az idegen összeszorította az ajkát, hosszan ránézett, majd összefonta karját széles mellkasa előtt. A lánynak elállt a lélegzete a duzzadó izmok láttán. Te jó ég, micsoda erő!

– Nem – közölte a férfi. – Nem tervezem.

Második fejezet

Caitrina felhördült, inkább döbbenetében, mint haragjában. Legalábbis először.

– Nem?! Nem mondhatod, hogy nem!

A férfi erre válaszul csak felvonta a szemöldökét.

– De miért nem? – kérdezte értetlenül Caitrina, mint aki képtelen felfogni a visszautasítást.

Az idegen tekintete végigsiklott a testén.

– Élvezem a látványt innen lentről.

– Hogy merészeled?! – kiáltott a lány, és lesújtó pillantást vetett a férfira, ami nem is volt olyan könnyű az ő helyzetéből. – Te hitvány alak!

A férfi ajkán feltűnő mosolytól Caitrina megborzongott.

– A te helyzetedben én imádkoznék azért, hogy ne legyen igazad.

A lány elengedte a füle mellett a figyelmeztetést.

– De le fogok esni – tiltakozott.

A férfi felmérte a távolságot a lány lábától a földig.

– Azt nem javasolnám.

– Ezt nem mondhatod komolyan!

Caitrina tanácstalannak érezte magát – ilyen helyzetbe még soha nem került. Igazság szerint nem szokott hozzá, hogy nemet mondjanak neki – különösen a férfiak. Komolyan beszél ez az ember, vagy csak a bolondját járatja vele? Az arca dühítően kifürkészhetetlen volt.

Rosszul kezdett neki ennek az egésznek. De ez az idegen rettentően felbosszantotta azzal, hogy mulat a helyzetén, és pimaszul legelteti rajta a szemét. Nagy levegőt vett, az arcára széles, pajkos mosolyt erőltetett, és biztos, ami biztos, még a szempilláit is megrebegtette.

– Már-már azt hittem, komolyan beszélsz, de tudom, hogy egy ilyen nemes lovag, mint amilyen te vagy, soha nem mondana nemet egy veszedelemben lévő hölgynek.

Nemes lovag, hah! Ezt az embert senki sem fogja ragyogó páncélban parádézó lovagnak nézni.

A férfi felvonta a szemöldökét. Látszott rajta, hogy tökéletesen tisztában van a hátsó szándékkal. Még egy hosszú, átható pillantást vetett rá, amely Caitrinát a lábujja hegyéig átjárta.

– Talán köthetünk valamilyen megállapodást.

A hangjában volt valami, amitől a lánynak borsódzni kezdett a háta.

– Miféle megállapodást?

– Úgy tudom, az ehhez hasonló helyzetekben szokás valamiféle jutalmat felajánlani. – A pillantásuk találkozott, és Caitrina látta a férfi szemében felcsillanó kimondatlan kihívást. – Talán egy csókot?

A lány szeme elkerekedett. Azt a pimasz mindenit! Egész testét elöntötte a gyalázat dühe, nagy nehezen mégis visszafogta magát.

– Úgy tudom, az ehhez hasonló helyzetekben az a szokás, hogy egy úriember feltétel nélkül felajánlja a segítségét egy nőnek.

A férfi visszafordult a lovához, megfogta a kantárt, és elindult vele.

– Ahogy tetszik.

Caitrina tátott szájjal nézte egyre távolodó hátát.

– Hová mész? Nem hagyhatsz csak úgy itt!

Az idegen megfordult, és dühítő nyugalommal felvonta a szemöldökét. Szavak nélkül is világos volt az üzenet: nagyon is otthagyhatja.

Caitrina alatt megreccsent az ág, és még lejjebb süllyedt. Mintha a férfi tett volna felé egy lépést, de lehet, hogy nem jól látta. A karjai már fájtak a rájuk nehezedő súlytól; nem tudta, meddig lesz még képes tartani magát. Az arca izzott a haragtól és a megaláztatástól. Vitatkozni ráér később.

– Jól van. Csak szedj le innen!

A férfi gúnyosan meghajolt.

– Ahogy óhajtod, hölgyem!

Magas és izmos termetéhez képest meglepően fürgén és gyorsan kapaszkodott fel a fa ágain, majd megállt nem sokkal a meggyengült ág alatt, amely Caitrinát tartotta. A két kezével pillanatok alatt átfogta a derekát. A lány lélegzete elakadt a szokatlan érzéstől. A férfi keze nagy volt, és erős, és Caitrina túlságosan is jól érzékelte, hogy a hüvelykujja épp a melle alá került.

Ahogy a pillantásuk találkozott, a lányon döbbenet futott át. Innen közelről az arca még csinosabbnak tűnt: átható szürkéskék szemek, sötétbarna haj, amely a napsütésben itt-ott vörösen csillant, talán még a gyermeki színét őrizve, széles száj, határozott, szögletes áll. Az egész arc nyersen férfias volt, de a hihetetlenül vonzó fajtából. A férfi visszataszító viselkedését figyelembe véve ennek semmilyen hatással nem kellett volna lennie Caitrinára, mégis érezte, hogy elpirul. Bár az idegen arcáról semmit nem lehetett leolvasni, a lány valamiért mégis biztos volt benne, hogy ő sem olyan közömbös iránta, mint amilyennek látszik.

A férfi szilárd és biztos kézzel leemelte őt a megrepedt ágról, majd odahúzta erős, biztonságot adó teste mellé.

Caitrina megkönnyebbülve simult hozzá. A karja már egészen elgyengült, így most egy pillanatra megengedte magának, hogy megpihenjen a férfi meleg, erős ölelésében. Mit erős! A mellkasa és a karjai olyanok voltak, akár a szikla. De ahelyett, hogy félelmet keltett volna, ez a kézzelfogható erő furcsa, nehéz forróságot ébresztett benne.

Soha nem volt még ilyen közel egy férfihoz. Mintha a teste tetőtől talpig beleolvadt volna az övébe. Az érzés… izgalmas volt – zavarba ejtően izgalmas. Az egyik lába a férfi két erős combja közé szorult, a mellei a mellkasához simultak. Érezte szíve egyenletes lüktetését, ami a saját szeszélyes szívverése mellett különösen felkavaró volt. A teste meleg volt, és csodálatos illatot árasztott – tiszta és szappanos illatot, amelybe valamilyen enyhe, keleti fűszer aromája vegyült.

Hátra kellett hajtania a fejét, hogy a szemébe nézhessen. Valóban olyan magas volt, amilyennek képzelte. Ő épp csak a válláig ért.

– Most már elengedhetsz – mondta szaggatottan. – Innen magam is lejutok.

Először azt hitte, a férfi megtagadja a kérését, de az idegen egy másodperc után elengedte őt.

Szerencsére addigra visszatért az élet a karjába, és a férfi nyomában meg tudta tenni a hátralévő utat lefelé. Az idegen a legalsó ágról a földre ugrott, majd a kezét nyújtotta felé. Caitrina habozva meredt rá, majd óvatosan belecsúsztatta a kezét, és leugrott. A férfi elkapta a derekánál fogva, és úgy eresztette le a földre, mintha nem nyomna többet a nemrég megmentett kismacskánál.

Amikor Caitrina lába leért a földre, már épp megkönnyebbülten fel akart sóhajtani, de elakadt a lélegzete, ahogy belenézett az idegen delejes szemébe – és furcsa érzések kerítették hatalmukba, miután rádöbbent, hogy csupán egy leheletvékony lenvászon kelme választja el tőle meztelen testét.

Mi lesz, ha nem viselkedik úriemberként? Erre talán hamarabb kellett volna gondolnia, de még soha nem került ilyen sebezhető helyzetbe. És még soha nem találkozott hozzá hasonló férfival.

A szíve úgy vert, mint egy kalitkába zárt madár szárnyai. A férfi karjai még mindig körbevették. El kellett volna húzódnia tőle – hiszen idegen volt, még a nevét sem árulta el –, de a teste mintha nem engedelmeskedett volna az akaratának. Csak állt ott, és fogva tartotta egy olyan kötelék, amelyhez hasonlót még soha addig nem tapasztalt.

De ennek a köteléknek az ereje egyben meg is rémítette, és ez végül magához térítette annyira, hogy egy rántással kiszabadítsa magát.

– Köszönöm – mondta sietve, remegő hangon. Egy elszabadult tincset idegesen a füle mögé simított. A férfi olyan áthatóan nézte a mozdulatot, ami még nyugtalanabbá tette Caitrinát. – Innentől magam is boldogulok. – De a férfi pontosan ott maradt, ahol volt, a maga toronymagas, izmos valójában… túlságosan közel. Ha Caitrina nem érezte volna magát ilyen furcsán sebezhetőnek és zaklatottnak, talán még meg is csodálta volna azt a lenyűgöző testet, amelyhez néhány másodperce még hozzátapadt. – Most már elmehetsz.

Hamar rájött, hogy megint nem sikerült eltalálnia a megfelelő hangot.

– Elbocsátasz, hölgyem? Nem feledkeztél el valamiről?

Caitrina arca lángolt.

– Nem hajthatod be rajtam azt a nevetséges feltételt! Csak a kényszer hatása alatt egyeztem bele.

– Ez becsületbeli ügy. – A férfi egy pillanatra elhallgatott. – Talán egy Lamont szava semmit sem ér?

A lány felhördült.

– Te tudod a nevemet!

A férfi megint felnevetett, és mindentudó pillantást vetett rá.

– Nem volt nehéz kitalálni. Azt mondják, Lamontnak van egy gyönyörű lánya. – A férfi a homlokát ráncolva méregette Caitrina arcát. – Bár lehet, hogy tévedek. Arról egy szót sem szóltak, hogy ferde lenne az orra.

– Micsoda?! – A lány azonnal az orrához kapott. – Nem is… – A férfi vigyorát látva elhallgatott. Az arca lángolt. Ez az öntelt tuskó megint tréfát űz belőle. Nos, önteltnek azért nem lehet nevezni. Inkább arról van szó, hogy nagyon is tudatában van a tekintélyének és az erejének. Elpirult, amikor felidézte magában az érzést, amikor a férfi kemény teste az övéhez préselődött.

Most meg csókot akar.

Caitrina az ajkába harapott. Nem tudta, mit tegyen. Nem tartozik neki semmivel, de mégiscsak igent mondott erre az „egyezségre”. A férfi nagyon jó érzékkel azt a pontot támadta, ahol minden felföldi a legérzékenyebb – a büszkeségét.

A vívódása mintha csak még jobban mulattatta volna az idegent.

– Nos, hogyan döntöttél, hölgyem?

A lány lassan elmosolyodott; már tudta, mi lesz a válasza.

– Rendben van. Megkapod azt a csókot.

Mintha meglepődést látott volna átsuhanni a férfi arcán. Amikor felemelte a kezét, a másik egy pillanatra csodálkozva nézte, majd hűvös, acélos tekintete jelezte, hogy megértette a lány szándékát.

Amikor a férfi megfogta a felé nyújtott kezet, Caitrina már azt gondolta, ő győzött, de aztán az idegen tekintetében elszánt szikra villant. És ettől az elszántságtól borsódzni kezdett a lány háta.

Caitrina ujjait mintha elnyelte volna a nagy, harcedzett kéz, amely meleg volt, kérges – és erős. Könnyedén összemorzsolhatta volna őt, ehelyett a hüvelykujja végigsimított Caitrina tenyerén, amitől a lány karján felállt a szőr. A férfi ezután megfordította a kezében tartott kezet, felfedve a lány tenyerét borító mély vágásokat.

A férfi csinos arca elkomorult.

– Te megsérültél. Miért nem mondtad?

Caitrina megpróbálta elhúzni a kezét, de a másik nem engedte.

– Semmiség – szólt zavartan.

A férfi a szemébe nézve lassan az ajkához emelte a kezét.

Caitrina nem tudott elfordulni. Lélegezni is alig tudott. Csak annyit tehetett, hogy várja, mi fog történni, miközben a szíve olyan sebesen lüktetett, akár egy kolibri szárnya.

Érezte a férfi leheletének melegét a kezén, mielőtt az ajka sebzett tenyeréhez ért. A lélegzete elakadt. A csók szinte villámként hasított belé, forró bélyeget hagyva a bőrén.

A férfi ajka a tenyeréről a csuklója érzékeny bőrére siklott. A lány szíve még gyorsabban vert, amikor rájött, mit tervez az idegen. Ez nem csak egy egyszerű kézcsók. Ez maga a csábítás.

Ráadásul a csábítás működött. Valami furcsa dolog történt a testével. A lába hirtelen elgyengült, mintha nagy súly nehezedett volna rá. A férfi szája a csuklójáról elindult a könyökhajlata felé. Puha ajkának érintése és a csupasz bőrét perzselő forró lehelete nyomán apró borzongások indultak meg felfelé a lány karjában. Ahogy a férfi álla finoman horzsolta a bőrét, mintha minden idegszála megfeszült és bizseregni kezdett volna.

Az ajka elnyílt, a lélegzete elakadt.

Amikor a férfi a szemébe nézett, valami megváltozott. Egyetlen gyors mozdulattal átfogta a derekát, és magához húzta a lányt. A csinos arc határozott vonásai sem tudták palástolni a férfi tekintetéből áradó őszinte vágyat. A pillantása a lány szájára siklott. Az állán húzódó ér gyorsabban lüktetett.

A lány tudta, mit akar tenni.

Megakadályozhatta volna.

De nem akarta. Soha nem akart megcsókolni egyetlen férfit sem… egészen mostanáig.

A férfi a kezébe fogta az állát, ujja hegyével végigsimított a bőrén. Hihetetlennek tűnt, hogy aki ennyire erős és izmos, ilyen gyengéd érintésre legyen képes. Tenyerével megbillentette a lány fejét, ajkuk szinte összeért. A lánynak elállt a lélegzete, és szikrákat vetett benne a várakozás, akár az erdőtűz a száraz avaron. Mellbimbói megmerevedtek a széles mellkas érintésétől, mellei feszesen a férfi testéhez simultak. Egész teste érzékeny lett; úgy érezte, egyetlen érintés is elég lenne ahhoz, hogy elolvadjon a forróságtól.

A férfi leheletének melege a bőrét simította, az enyhe, fűszeres illat édes kísértést ígért. Végül, amikor már úgy érezte, egy pillanatig sem tud tovább várni, az ajkuk összeért.

Éles rándulást érzett a mellkasában, majd a meglepetés döbbenetét. Átjárta a boldog ébredés pillanata, akárcsak a forró napsütésben kinyíló virágszirmokat. A férfi ajka meleg volt, és bársonyosan puha. Érezte az ízét. A leheletnyi fahéjas aroma a férfi forró ölelésében most még mélyebben, még rejtélyesebben áradt felé.

A férfi keze az álláról a tarkójára csúszott, ujjai az érzékeny bőrre tapadtak, és a hajába siklottak. Magához húzta a lányt, hogy ajkuk még szorosabban összetapadjon.

A csókja pimasz volt, és uralkodó, akárcsak ő maga. Nagyon távol állt attól a szűzies puszitól, amelyet Caitrina elképzelt.

Egészen hozzásimult a férfihoz, érezte a szájához tapadó szája ízét, és még mélyebben akarta ízlelni. A teste lüktetett az izgalomtól. A férfi az ajka mozdulataival szétnyitotta a száját. Kemény izmai feszülten domborodtak a lány ujjai alatt, és Caitrina érezte a benne dúló küzdelmet.

Végül a férfi halkan felnyögve elengedte őt. Caitrina minden érzéke szédülten kavargott. Csalódás fogta el, de még inkább az érzés, hogy többet akar.

Azután rádöbbent a valóságra, és hirtelen eloszlott a köd, amely azóta vette körül, hogy a férfi megfogta a kezét. Az arcát elöntötte a pír, ahogy borzadva arra gondolt, mi mindent megengedett neki. Egy idegennek! Az apja és a bátyjai meg fogják ölni a férfit, ha megtudják, mit tett.

– Most, hogy elvetted a fizetségedet – szólt remegő hangon, és elfordult, hogy a férfi ne lássa, milyen hatással volt rá –, kérlek, hagyj engem békén!

A férfi megragadta a karját, és erővel maga felé fordította őt.

– Én nem vettem el semmit, szépségem. – A lány látta a szemében felvillanó haragot. – Talán szeretnéd, hogy emlékeztesselek erre?

Caitrina tágra nyílt szemmel megrázta a fejét. Az idegen elengedte a kezét, és a lovához lépett. Most el fog indulni egyetlen szó nélkül? Ez a gondolat furcsamód csalódással töltötte el.

De nem ez történt. Caitrina meglepetten nézte, ahogy a férfi kivesz a nyereghez kötözött bőrtáskából egy kockás vállkendőt, majd visszamegy hozzá.

– Tessék – nyújtotta felé a gyapjúszövetet. – Ezt magadra terítheted.

Ennél a figyelmességnél az sem lephette volna meg jobban Caitrinát, ha a férfi hirtelen szárnyat növeszt és dicsfény ragyog fel a feje körül a szarvak és a vasvilla helyett, amelyeket eddig neki tulajdonított. Neki magának is csak néhány perce jutott eszébe, milyen reménytelen vállalkozás lenne egyedül felvenni az ünnepi ruháját. Ezzel az egyszerű gyapjúkendővel elkerülheti a szégyent és a kínos magyarázkodást, amely elkerülhetetlen lenne, ha egy szál alsóingben térne vissza a várba.

– Köszönöm – suttogta. A férfi biccentett, és megfordult, hogy távozzon, de Caitrina megállította. – Ki vagy te?

Az idegen ajka körül fanyar mosoly játszadozott.

– Csak egy egyszerű lovag, hölgyem. – Azzal szó nélkül nyeregbe szállt, és ellovagolt a vár felé.

A lány nézte, ahogy távolodik, és azt kutatta, nem csillan-e meg mégis a páncélja a lemenő nap fényében.

Az ördögbe is! Ez egyáltalán nem a tervei szerint alakult.

Jamie Campbellt nehezen lehetett bármivel is meglepni, a Lamont lánynak mégis sikerült. Mintha csak egy meleg, cukros csemegét tartott volna a karjai között. Lágy volt, és édes, és úgy olvadt el az ölelésében, mint egy forró finomság. Nagy levegőt vett, hogy elfojtsa a vérében még mindig forrongó tüzet, de a rátörő vágy, amely a csók óta gyötörte, szokatlanul makacsnak bizonyult. Rég nem érzett már ehhez fogható éhséget, aminek a kielégítéséhez sokkal több kell egy csóknál.

Nem épp a legszerencsésebb bemutatkozás az előtt a leány előtt, akinek elvileg udvarolnia kellene.

Valami teljesen mást keresett az erdőben, amikor véletlenül belecsöppent a kismacska sikeres megmentésének utolsó jelenetébe. A kislegény épp vidáman elszökdécselt, amikor ő meglátta a lányt – pontosabban a kellemesen kerekded hátsóját –, mielőtt az még leesett volna, és eltörte volna azt a csinos nyakát.

Látta a fatörzsre terített drága ruhát, de csak a lány arcát megpillantva jött rá, ki is az, akivel találkozott: Caitrina Lamont! Csakis ő lehetett; a megszólalásig hasonlított az édesanyjára. Még kisgyermekként látta egy ízben Marion Campbellt, és őt nem lehetett elfelejteni. Marion apja, Cawdor nagyura soha nem bocsátotta meg gyönyörű leányának, hogy megszökött esküdt ellenségével, a Lamont klán fejével sok évvel azelőtt. A klánok viszálya azóta sem csitult. Sajnos ez gyakran megesett szomszédos klánok között, ahol mindig vitás volt a kevés termőföld tulajdonjoga.

Jamie sok mendemondát hallott már Caitrina Lamont különleges szépségéről, és ez egyszer a szóbeszéd nem túlzott. Ő a maga részéről általában jobban kedvelte a csendesebb, visszafogottabb szépséget, de ebben a leányzóban volt valami, ami ellenállhatatlanul vonzotta. A fekete haj, fehér bőr, kék szem és vörös ajkak, és az a test… Az ördögbe is, ettől a testtől bármelyik férfi zokogna a vágytól – hosszú, formás végtagok, kerekded hátsó, dús, kerek keblek. Egész teste zsongott. Túlságosan jól emlékezett rá, milyen érzés volt, amikor azok az őrjítő idomok hozzásimultak… akár a mennyország – és a pokol, hiszen nem érinthette meg őt. Az a naiv csitri örülhet, hogy ő találta meg, és nem más.

Bár kételkedett benne, hogy ezt ő is így látta.

Az volt az első gondolata, hogy lesegíti a fáról, de volt valami a hangjában, ami felingerelte – mintha a leányzóval még soha nem fordult volna elő, hogy valaki ellentmondjon neki. És valami érthetetlen okból úgy érezte, meg kell tréfálnia. Az arckifejezése, amikor nemet mondott neki, minden pénzt megért: a teljes döbbenet és értetlenség tükröződött rajta. Caitrina Lamont nyilvánvalóan megszokta, hogy mindent megkap, amit csak akar.

Úgy gondolta, megleckézteti a gőgös kisasszonyt azzal, hogy csókot követel tőle. Valójában nem tervezte, hogy be is hajtja rajta a tartozást – amíg ki nem akarta játszani azzal, hogy a kezét ajánlja fel helyette. De még akkor is csak az volt a célja, hogy elérje, a lány vágyjon a csókra – nem az, hogy valóban meg is csókolja. De a bőre édes íze és az ártatlan szenvedély még annál is édesebb remegése, amikor az ajkával a csuklóját és karját érintette, már túl sok volt ahhoz, hogy ellen tudjon állni a kísértésnek.

A fák árnyai közül kilépve Jamie visszafogta a lovát. Innen már látszott a vár – Ascog vára, az ascogi Lamontok erődítménye. A tó északi partján, egy kis halmon felépített, egyszerű, négyszögletes torony négy szintjét padlástér zárta le, és erős várfal vette körül. Dél felől a tó, nyugat felől erdőségek, az északi oldalon hegyek – mindenhol rengeteg búvóhely kínálkozott. Az ő feladata, hogy felderítse, kihasználja-e ezt valaki.

Alasdair MacGregor és az emberei szökésben voltak, pedig Jamie kezében ott volt az írásba foglalt parancs, hogy kerítse elő és állítsa az igazságszolgáltatás elé őket mindazokért a sötét tettekért, amelyeket a hírhedt Glen Fruin-i vérengzés során követtek el.

A MacGregorok nem először voltak számkivetettek. A klán az elmúlt nyolcvan évben többször összetűzésbe került a törvénnyel, de Jakab király számára Glen Fruin – ahol a Colquhoun klán száznegyven tagját ölték meg, és Luss valamennyi házát és pajtáját felgyújtották – már az utolsó csepp volt a pohárban. A Belső Tanács törvényen kívül helyezte a klánt – halálbüntetés terhe mellett még azt is megtiltotta, hogy MacGregornak nevezzék magukat –, és kiadta a parancsot, hogy a klán írmagját is irtsák ki. A megbízatást pedig Jamie unokafivére, Argyll grófja kapta meg.

Jamie követte a nyomokat. Az elmúlt hónapban azt figyelte, mit beszélnek az emberek, hol lopják a jószágot és hol égetik fel a tanyákat Argyll-szerte és a határ mentén. Bár minden jel arra mutatott, hogy MacGregor a Lomond-hegység mellett fekvő korábbi birtokai felé vette az irányt, Jamie ezt túlságosan kézenfekvőnek gondolta. Alasdair MacGregornak több esze volt ennél.

Ugyan törvényen kívül helyezték őket, a MacGregoroknak még mindig bőven akadtak barátaik a Felföldön, akik készséggel menedéket nyújtottak nekik – mint például a Lamontok. A legendás felföldi vendégszeretet – a Felföld legnagyobb tiszteletnek örvendő szokása – és a saját előérzete Ascog felé vezette Jamie-t.

Amikor a kapuhoz ért, a Lamontok egyik őre megállította.

– A neved, uram?

Jamie belenézett az őr barátságos szemébe.

– James Campbell, Castleswene kapitánya.

A baráti fogadtatás jeleit azonnal felváltotta az alig leplezett gyűlölet és egy jó adag félelem. Jamie az elmúlt évek alatt már hozzászokott ehhez. Éppen ezért habozott felfedni kilétét a leány előtt. Ismét úgy tűnt, hogy a híre – amelyet nyilvánvalóan eltúloztak – megelőzte.

Az őr megszorította kardja markolatát.

– Jelentem a klánfőnek, hogy… vendége érkezett. – Úgy ejtette ki az utolsó szavakat, mintha trágya került volna a szájába.

Jamie leszállt a lováról, és a meglepett őr kezébe nyomta a kantárt.

– Megmondom neki én magam – szólt, és elindult a férfi felé, aki épp most lépett ki a fegyvertárból.

Az őr megpróbálta elállni az útját.

– De nem teheted meg, hogy…

– De igen – vágott közbe halkan, de ellentmondást nem tűrően Jamie. – Megtehetem.

Megkerülte a fiatalabb férfit.

– Lamont! – A hangja tekintélyesen csendült a várfalak között.

A klánfő odafordult felé. A szemében felismerés villant, és gyorsan mondott valamit az oldalán álló két fiatalabb férfinak. A Lamont családfő sokat látott harcosként uralkodott arcvonásain, de két társa közül a fiatalabbik már kevésbé. Jamie jól megfigyelte őket, így észrevette rajtuk a pillanatnyi riadalmat, amelyet gyorsan igyekeztek palástolni. Vajon csak az okozta a feszültséget, hogy egy Campbell lépett be a várfalak közé, vagy rejtegetnek is valamit? Ki fogja deríteni, annyi szent!

A Lamontok vezére elindult felé. Ahhoz képest, hogy már elmúlhatott ötven, jól tartotta magát, és a félelmetes harcosok erejével és fürgeségével mozgott.

– Campbell! – szólt. – Magam jöttem volna üdvözlésedre, ha értesültem volna jöveteledről.

Jamie elmosolyodott. Mindketten tisztában voltak vele, hogy a váratlan érkezés szándékos volt. Ha Lamont a MacGregor klán fejét és az embereit rejtegeti, mint azt Jamie gondolta, akkor nem adhatott neki esélyt arra, hogy kimenekítse őket. Jamie és az emberei vigyázó tekintete alatt ott kellett maradniuk, ahol voltak.

Lamont Jamie mögé pillantott, és összevonta a szemöldökét.

– Egyedül jöttél?

Minthogy ekkoriban egy férfi hatalma megegyezett az őt körülvevő luchd-taighe őrség létszámával, szokatlan volt kíséret nélkül utazni – ráadásul veszélyes is. De Jamie-nek nem volt szüksége egy egész védelmező hadseregre. Jobban szeretett egyedül vagy csak egy maroknyi válogatott férfival dolgozni.

– Az embereim később jönnek. – Majd ha már befejezték a környék átfésülését és biztosítását. Jamie a két férfi felé intett, akik védelmezően álltak a klán feje mellett. – A fiaid, ha jól sejtem?

A Lamontok vezére bólintott.

– Malcolm, a tánaiste, és a második fiam, Niall. – Az idősebbik fiú szőke hajával és zöld szemével az apjára hasonlított, de Niall láttán Jamie még biztosabb volt benne, hogy a fán talált leány Caitrina Lamont volt. A megjelenésük alapján szinte ikrek is lehettek volna, bár Malcolm néhány évvel idősebb volt. – Gyere! – folytatta az apa. – Igyál velünk egy kupa sört a csarnokban. A lakoma még órák múlva kezdődik.

Jamie bólintott, és követte a három férfit a külső fa lépcsősoron fel a vártoronyba. Mint a legtöbb hasonló lakótorony esetében, a bejáratot az első emeletre helyezték, a boltíves földszint fölé. Támadás esetén a falépcsőt könnyedén eltávolíthatták, vagy ha a szükség úgy hozta, akár fel is gyújthatták.

Odabent hűvös félhomály fogadta őket. A vaskos kőfalak védelmet nyújtottak az emberek és a nap heve ellen egyaránt. A szűk bejáraton át beléptek a nagycsarnokba. A jól karbantartott, kényelmesen berendezett várkastélyban színes szőttesek borították a padlót, a falakon festmények és falikárpitok függtek, és több ezüst kandeláber világította meg a helyiséget. A Lamontok vezére, ha nem is volt különösebben vagyonos, szegénynek sem volt mondható. De a berendezés kissé kopottasnak tűnt – a Campbellek elleni viszálykodás évei megtették a hatásukat.

Leültek a főhelyre felállított asztalhoz, és Lamont egy szolgálóval italt hozatott, aki kisvártatva míves ezüstkupákkal tért vissza, amelyekre a Lamontok címerét és jeligéjét: Ne Parcas Nec Spernas – Ne kíméld meg, ne törd meg – vésték.

Miután a szolgáló elment, a klánfő Jamie felé fordult, és minden teketória nélkül megkérdezte:

– Miért vagy itt? Mit akar tőlem Argyll grófja?

Jamie nagyot húzott a söréből, és a kupája fölött a három férfit fürkészte. Mindig is csodálta azokat az embereket, akik nem köntörfalaznak. Letette az italt az asztalra, de nem sietett a válasszal. Ám hiába, a Lamontok rezzenéstelen arca semmit sem árult el.

– Ti adtok otthont a játékoknak, nem igaz?

– Csak nem azt akarod mondani, hogy benevezel a versengésbe? – tört ki Niallból, aki képtelen volt leplezni megrökönyödését.

Jamie keményen nézett rá. Nem volt nehéz kitalálni a fiú gondolatait. A Campbell család ugyan régi, büszke felföldi klán volt, de a királyhoz fűződő kapcsolataik miatt túlságosan sokan tekintettek rájuk úgy, mint akik már-már inkább a déliekhez tartoznak.

– Felföldi vagyok – szögezte le, és hangjából figyelmeztetés csendült.

Niall arcáról lerítt, hogy ezzel tudna vitatkozni, de jobbnak látta magában tartani a véleményét.

A klánfő igyekezett eloszlatni az ébredező feszültséget.

– Nem gondolnám, hogy Argyll ezt a gyűlést érdemesnek tartaná arra, hogy ideküldje leghűbb csat… – megköszörülte a torkát – kapitányát.

Jamie felvonta fél szemöldökét. Nagyon jól tudta, mit akart mondani Lamont. A csatlós név még nem is a legrosszabb volt a ráaggatott gúnynevek közül.

– Az unokafivéremet nagyon is érdekli minden, ami Argyllban és Bute-ban történik – felelte szúrósan, és az ujját végighúzta a kupát díszítő metszeten. – De ott van még a lányod ügye is.

Mindhárom férfi megfeszült, mintha a kardjuk után akarnának kapni. Az öreg klánfő szedte össze magát elsőként. Kemény, kifürkészhetetlen tekintettel nézett a jövevényre.

– Mi dolgod van neked a lányommal?

– Eljöttem, hogy a saját szememmel lássam, igaz-e a szóbeszéd.

Az öreg a vendégét méregette. Jamie nézte, ahogy a szavai rejtett értelmét fontolgatja. Lamont, még ha nem is volt ínyére a dolog, elég agyafúrt volt ahhoz, hogy tudja, a Campbellekkel kötendő szövetséget nem érdemes gondolkodás nélkül elvetni – különösen, ha a leghatalmasabb Campbell unokaöccséről van szó.

– És érdekelne a leány? – kérdezte a klánfő meglepően higgadtan, de Jamie látta, hogy olyan szorosan markolja a kupáját, hogy belefehérednek az ujjai.

– Talán. – Jamie kiismerhetetlen arccal vállat vont. Örült, hogy a csel bevált. A Lamontok ugyan gyanakodtak a látogatása célját illetően, de most már aggódtak a lány miatt is, és ez valamennyire eltereli majd a figyelmüket.