Antal Attila

A populista demokrácia természete
A realizmus és utópia határán

Tartalom

BEVEZETÉS: HARC A DEMOKRÁCIÁÉRT

1. A POPULIZMUS TÖRTÉNELMI GYÖKEREI

1.1. A populista hagyomány az Egyesült Államokban. „We, the People…”

1.2. A populizmus magyar hagyományai: a népi mozgalom

2. A POPULIZMUS JELENTÉSRÉTEGEI

2.1. A populizmus mint ideológia

2.2. A populizmus mint diszkurzív stílus

2.3. A populizmus mint politikai stratégia

3. NEOPOPULIZMUS: MELY TÉNYEZŐK ALAKÍTOTTÁK KI KORSZAKUNK POPULIZMUSÁT?

3.1. A liberalizmus rétegei és a neoliberális hegemónia

3.1.1. Liberalizmus: a kapitalizmus ideológiája

3.1.2. Liberális (képviseleti) demokrácia

3.1.3. Alkotmányos demokrácia/liberális alkotmányosság

3.1.4. Neoliberális hegemónia: a globalizált kapitalizmus ideológiája

3.2. A globalizáció hatása és a nemzetállami szuverenitás átalakulása

3.2.1. A neoliberális globalizáció, tőkekoncentráció és populizmus

3.2.2. Nemzetállami szuverenitás a 21. században

3.2.2.1. A globális világrend teoretikus megalapozása

3.2.2.2. A nemzetállami szuverenitás kihívásai

3.3. A liberális demokrácia bizalmi válsága, depolitizáció és az intézmények „túltengése”

3.3.1. Legitimáció és bizalom

3.3.2. A depolitizáció és következményei

3.3.2.1. A liberalizmus depolitizál

3.3.2.2. A neoliberalizmus még inkább depolitizál

3.3.3. Intézmények, technokrácia

3.4. Az antipopulizmus

3.4.1. A populizmus neoliberális kritikája

3.4.2. Antipopulizmus Magyarországon

3.4.3. Az antipopulizmus következménye: a türelem politikájának vége

3.5. Identitáspolitika: identitásversenyek és ellenségképzés

3.5.1. A politikai szféra önállósodása

3.5.1.1. Barát és ellenség

3.5.1.2. A politikai és egyéb ellentétek

3.5.1.3. Háborúra orientált ellentét?

3.5.1.4. Állandósult barát–ellenség viszony és az önfeláldozás megkövetelése

3.5.1.5. A politikai elárulása

3.5.2. Az identitások konstruálása

4. DEMOKRÁCIA ÉS POPULIZMUS

4.1. Egy érem két oldala: demokrácia és ideológia

4.2. A populizmus értelmezése a demokrácia keretein belül

4.2.1. A populizmus mint a demokrácia patológiája

4.2.2. Populizmus: illiberális és demokratikus

4.2.3. A populizmus logikája és Carl Schmitt

4.2.4. Hogyan kezeljük a demokrácián belül a populizmust?

4.3. A populista demokrácia

4.3.1. A populista demokrácia konceptualizálása

4.3.2. A populizmus mint a politikai közösség megkonstruálásának módja

4.3.3. A populista demokráciában rejlő antidemokratikus veszélyek

4.4. Populizmus, alkotmányosság, alkotmány

4.5. A populizmus egy lehetséges új értelmezése, avagy az empire és a multitude populizmusa

5. EMPIRE-POPULIZMUS: A JOBBOLDALI NACIONALISTA, REALISTA POPULIZMUS

5.1. Az empire és a populizmus

5.2. A radikális jobboldali populizmus előretörése Európában

5.2.1. Történelmi gyökerek

5.2.2. A radikális jobboldali populizmus meghatározása és kategorizálása

5.2.3. A felemelkedés fő okai

5.2.3.1. Xenofóbia

5.2.3.2. EU-ellenesség

5.2.4. Politikai sikerek

5.3. A jobboldali kormányzó populizmus Magyarországon

5.3.1. A Fidesz-kormányzás politikaelmélete: elitista populizmus

5.3.1.1. Carl Schmitt reneszánsza

5.3.1.2. Vezérdemokrácia

5.3.1.3. Tilo Schabert: a kreatív kormányzás politikai filozófiája

5.3.1.4. Plebejus/populista demokrácia

5.3.1.5. A politikai alkotmányosság

5.3.1.6. A kivételes állapot mint a politika normál állapota

5.3.2. Az elitista populizmus

5.3.3. A jobboldali nacionalista populizmus következménye: repolitizálás helyett a politika felszámolása

5.3.3.1. A repolitizálás hamis ígérete

5.3.3.2. A politika privatizálása

5.3.3.3. A vezér mint (ál)képviselő, és a valódi politikai képviselet domesztikálása

5.3.3.4. A politikai felelősség kiiktatása

5.3.3.5. Politika morál nélkül

6. MULTITUDE-POPULIZMUS: A BALOLDALI UTÓPISTA POPULIZMUS

6.1. A multitude és a populizmus

6.1.1. Mit jelent a multitude a baloldalon?

6.1.2. A baloldali populizmus karaktere

6.2. Populizmus Latin-Amerikában: egy beteljesítetlen ígéret

6.3. Európai baloldali populizmus

6.3.1. A Sziriza populizmusa

6.3.2. A Podemos populizmusa

6.4. A transznacionális populizmus lehetősége

7. KÜZDELEM A HEGEMÓNIÁÉRT

7.1. A populizmus kezelésére tett eddigi kísérletek csődje

7.2. Baloldali eszmélés?

7.3. Új hegemónia

7.4. Az elitista populizmus sikere

7.4.1. A tőke- és munkajövedelem szövetsége

7.4.2. A politika „túlcsordulásának” és „elhalásának” természetessége

7.5. Milyen attitűdre van szüksége a baloldalnak?

7.6. Baloldali populizmus az „alternatív tények” világában

7.6.1. A (neo)liberalizmus egyes rétegeinek különféle baloldali kritikája

7.7.2. Mit kezdjen a baloldal a köztes identitás problémájával?

7.6.3. A populizmus gazdasági, kulturális és politikai komplexuma

7.6.4. Mit kezdjen a baloldal a bevándorlás és a társadalmi igazságosság problémáival?

7.6.5. A konfliktusok szerepe a modern politikában

7.6.6. Szuverenitás és politikai közösség a transznacionális populizmusban

IRODALOM

TÁBLÁZATOK ÉS ÁBRÁK JEGYZÉKE

Impresszum

Katának

BEVEZETÉS:
HARC A DEMOKRÁCIÁÉRT

Korszakunk egyik legmarkánsabb és legtalányosabb jelensége a populizmus, ami alaposan felforgatta a politikai rendszereket, de még az átlagemberek hétköznapjait is az Atlanti-óceán mindkét partján. Manapság mindezek miatt hajlamosak vagyunk egyfajta populista korszellelmről (Zeitgeist) beszélni (Mudde, 2004).

Könyvem arról szól, hogy minden ellenerő és ideológiai fegyverzet felvonultatása ellenére a 21. század első évtizedének perspektívájával nézve elkerülhetetlennek látszik a demokrácia populista fordulata, vagyis korszakunk nem csupán populista, hanem a populista demokrácia korszaka is! Most már csupán az a kérdés, hogy milyen lesz ez a populista demokrácia: realista vagy utópián alapuló. Úgy érzem, hogy most éljük azokat a perceket, amikor még van lehetőségünk eldönteni (legalábbi háború vagy forradalom nélkül), hogy milyen legyen a 21. század demokráciája.

Úgy is mondhatnánk, hogy a meghaladottnak vagy egyenesen halottnak hitt jobb- és baloldali megosztottság tért most vissza, csak a demokrácia megvalósítása helyett immáron a populista demokráciáért folyik a verseny. A másik oldalról úgy is szemlélhetjük a dolgot, hogy véget ért a liberális demokrácia és neoliberális világrend korábban korlátlannak tűnő, valamint a „történelem vége” elgondolás megdönthetetlennek tartott hegemóniája, és a demokrácia újrarendeződésének tanúi lehetünk. Ebben a könyvben tehát azt vizsgálom, hogy milyen lehet ez a populista demokrácia.

Populista demokrácia alatt azokat a formálódóban lévő politikai berendezéseket értem, amelyek nyíltan vagy kevésbé nyíltan a liberális demokráciával szemben határozzák meg önmagukat, és valamilyen formában teljesíteni kívánják a liberális demokráciának azt a több évtizedes vágyát, hogy a demokrácia ne szűk elitek, hanem a velük szemben értelmezett „tömeg” érdekeit szolgálja. Ezek az igények (amint azt az 1. fejezetben bemutatom) már a 19. század óta meghatározzák a politikát az Atlanti-óceán mindkét partján. Elsőre tehát a populizmus céljai meglehetősen egybeforrnak a demokrácia történetével, és ilyenformán nem is tűnnek annyira ördögtől valónak. A populizmus ugyanakkor egy univerzális megbélyegzési formává vált, akár politikai kommunikáció vagy stratégia, akár ideológia formáját ölti (a populizmus lehetséges meghatározásaira a 2. fejezetben térek ki). Korszakunk populista tendenciái (legalábbis a neoliberális elit által populista bélyeggel ellátott irányok), amelyeket neopopulizmusnak fogok hívni, meglehetősen negatív színben tűnnek fel, holott – amint a 3. fejezetből kiderül – sok olyan kiváltó tényezője van a populizmusnak, amely a (neo)liberalizmusra adott jogos következményként fogható fel.

A sokféle meghatározási kísérlet ellenére azonban a politikatudományban a populizmus mégsem vegytiszta kategória. Ez érzésem szerint azért van, mert a populizmus egyszerre jelenti az említett meghatározási irányokat, és éppen azért a demokrácia homlokterében értelmezendő. Ahogyan a liberalizmus, majd pedig a neoliberalizmus az elmúlt mintegy 200 évben fokozatosan beleoldódott a demokráciába és a (globális) kapitalizmusba, a populizmus is a demokrácia 21. századi ideológiájává, politikai kommunikációs formulájává, stratégiájává, alkotmányos megközelítésévé vált. Úgy vélem, hogy nem arról van szó, hogy a populizmus ideológiaként „házasodott volna össze” a demokráciával (ahogyan az a liberalizmus és a demokrácia esetében történt), hanem sokkal inkább az a helyzet, hogy – éppen a 3. fejezetben jelzett folyamatok miatt – meggyengült a demokrácia és a liberalizmus kapcsolata, és a populizmus különböző megközelítései ezt a helyzetet használták ki a paradigmaváltásra (ezért rekonstruálom demokrácia és populizmus kapcsolatát a 4. fejezetben). Ez persze nem jelenti a (neo)liberalizmus végét, és bár a liberális demokráciával szemben alternatív formát kezd ölteni a populista vagy illiberális demokrácia, azonban a neoliberalizmus és a globális kapitalizmus kapcsolata látszólag továbbra is meghatározó.

Korszakunk populizmusában tetten érhető egy speciális igény a társadalmi igazságosságra (a populizmusban megfogalmazódik, hogy az az igazságos, amit a társadalmi vélt vagy valós közvélekedés annak tart), valamint arra, hogy olyan politikai intézményeket működtessen a közösség, amelyekben meg lehet bízni, ez masszív elitellenességgel, valamint a közélet repolitizálására irányuló törekvésekkel kulminál. A populizmus erőteljesen elutasítja azokat a megközelítéseket illetve az azokra felépülő intézményeket, amelyek a közelmúltig meghatározták a liberális demokráciákat. Ezt a tendenciát egyes (Európában elsősorban jobboldali) politikai pártok és politikai vezérek (például Marine Le Pen, Orbán Viktor vagy Donald Trump) képesek voltak meglovagolni, sőt adott esetben a saját képükre formálni adott politikai közösség igazságosságról, bizalomról, politikáról alkotott felfogását. A liberális elit nem kíván részt venni a populizmus politikai programjában, sőt mereven elutasítja, korunk „pestisének” bélyegezve azt. Bekövetkezett tehát egy realista fordulat a demokráciában, amelyben a társadalmat a kőkemény valósággal, de mindenekelőtt a populisták által valóságnak látott/láttatott dolgokkal szembesítő jobboldali nacionalista populista népvezérek sikert sikerre halmoznak. Az 5. fejezetben elemzem a jobboldali nacionalista populizmust, amelyet Hardt és Negri nyomán (2001) „empire-populizmusnak” nevezek, amely arra utal, hogy a jobboldali nacionalizmus a neoliberális hegemóniát akarja elsősorban megtörni, és ehhez alkalmazza sikeresen a populizmust. Lánczi András a következőképp utal erre:

„… a politikum realista megközelítését a perifériára szorították a normatív vagy utópisztikus megközelítések, melyek a politikait összetévesztik az emberi létezés általános értelemben vett társadalmi jellemzőivel. A realista megközelítés a szerzésvágyra mint az ember politikai cselekvésének fő mozgatórugójára összpontosít; a normatív és az utópista felfogás pedig a lehetségesre és az intézményekre, amelyek minden személyest maguk alá gyűrhetnek. A kérdés azonban továbbra is az, hogy ki kormányoz, nem pedig az, hogy mi kormányoz.” (Lánczi, 2009: 23–24.)

Amíg mindezt a neoliberális elit félelemmel vegyes utálattal figyeli, addig a baloldal (Latin-Amerikát és az európai politika egyes elszigetelt eseteit leszámítva) láthatóan lemaradt ebben a „versenyben”, és igazából nem tud mit kezdeni a populizmussal (ahogyan erre a 6. fejezetben kitérek). A populizmusra vonatkozó magyarázatok és reakciók, a megbélyegzés korántsem annak jobb megértését eredményezték, sőt a populizmussal kapcsolatos, meglehetősen egyoldalú diskurzus nagyon is hozzájárult annak megerősödéséhez (Mudde, 2004: 542.). Mindezek miatt igen erős harc van kibontakozóban a populista demokrácia feltöltéséért tartalommal és üzenettel. Reményeim szerint a 7. fejezet ennek az ideológiai versenyhelyzetnek a feloldását szolgálhatja, és kiindulópontokat adhat ahhoz, hogy milyen egy, a baloldal által berendezett populista demokrácia.

Mind a populizmus jobb megértéséhez, mind pedig a baloldali populizmus perspektíváinak és veszélyeinek megrajzolásához a baloldal legjelentősebb kortárs és tradicionális kritikai, társadalomkritikai hagyományaira támaszkodtam. Felhasználtam Antonio Gramsci, Chantal Mouffe, Margaret Canovan, Giorgio Agamben, Jürgen Habermas, Michael Hardt, Antonio Negri és Ernesto Laclau műveit. Ezen túl pedig fontos forrásként tekintek azokra a jobboldali konzervatív gondolkodókra, akik liberalizmuskritikájából a populizmus és a különféle populista tendenciák elméleti megalapozása táplálkozik. Ilyen mindenekelőtt Carl Schmitt (aki munkásságának bemutatása végighúzódik a köteten), Tilo Schabert. Roppant érdekesnek találom, hogy amíg egyrészt a külföldi baloldali kritikai irodalomban megtörtént Schmitt recepciója (gondoljunk a Telos folyóiratra és Schmitt munkáinak kiadására, a schmitti liberalizmuskritika felhasználására vagy éppen Mouffe Schmitt-elemzéseire), másrészt a jobboldal is elkezdte komolyan venni például Gramsci téziseit, addig idehaza az ehhez hasonló tendenciák a politikai táborokon belül az „árulás” bélyegét vonják maguk után. Jelen kötet ebben a tekintetben valóban új vizekre téved, hiszen egyik központi állítása éppen az, hogy ha a baloldal harcolni akar a jobboldali nacionalista populizmus ellen, ha a neoliberalizmus jobboldali kritikájához képest újat és mást akar mondani, ha fel akarja építeni önnön internacionalista populizmusát, akkor először a populista demokrácia kialakulásának okait, a jobboldali populizmus politikai sikerességének elméleti alapjait kell hogy megértse.

1. A POPULIZMUS
TÖRTÉNELMI GYÖKEREI

Manapság senki sem szereti önmagát populistának nevezni (Reybrouck, 2010), sőt a populizmus a nyugati demokráciákban (és hazánkban is) komoly és negatív bélyegként használatos.[1] Azonban nem volt ez mindig így, bár azt érdemes hozzátenni, hogy a populizmus európai karrierje során mindig jelentős pejoratív felhangokkal párosult. Ebben a fejezetben arra teszek kísérletet, hogy árnyalva a populizmus negatív politikatörténetét, röviden felvillantsak két olyan pozitív hagyományt, amely alátámasztja jelen kötet egyik fontos kiindulópontját: a populizmus nem csak és nem is elsősorban negatív kategória, és fontos szerepe van (lehet) abban, hogyan gondolkodunk napjainkban a demokráciáról. Éppen ezért vázlatosan bemutatom az egyesült államokbeli Néppárthoz vagy Populista Párthoz vezető mozgalmat és populizmusát, majd pedig utalok arra is, hogy hogyan lehet a magyar népi mozgalmat egy populista keretrendszerben elemezni. A populizmusnak itt elemzett történeti kiindulópontjai és gyökerei azonban a 19. század második felére és a 20. századra koncentrálódnak, és ahogyan azt majd a 2. fejezetből látni fogjuk, a 20. századtól meginduló folyamatok (elsősorban, de nem kizárólag a globalizáció és annak kísérőjelenségei, a szuverenitás átalakulása, a neoliberális demokrácia válsága, valamint az identitásalapú politizálás) egyre inkább elszakítják a populizmust annak történeti beágyazottságától, és belehelyezték azokba a (poszt)modern gondolkodási sémákba, ahogyan ma a populizmusról gondolkodunk. Bár ez a könyv az utóbbiról, azaz korszakunk neopopulista megközelítéseiről szól, és nem a populizmus történetét kívánom megírni, de úgy vélem, hogy ahhoz, hogy megértsük a mai populizmust, legalább röviden meg kell ismernünk annak történetét.

Ebből a történetből már rögtön le is vonható két tanulság. Egyrészt a populizmusra mindig is jellemző volt a kirekesztő gondolkodás, a türelem hiánya (pontosabban a türelem elporladása különféle gazdasági és társadalmi körülmények miatt), az idegenellenesség, és ez azon sajátossága a populizmusnak, amivel utóbb, azaz korszakunkban (abban a populista „korszellemben”, amelyben létrejöttek az utóbbi évek populista tendenciái) magát a populizmust azonosították. Vagyis a rész (idegenellenesség és intolerancia) feloldotta az egészet. Erre csakis egy magyarázat adható, méghozzá a 20. század első fele (nagyjából az a korszak, amikor a populizmus történeti gyökerei és pozitív tendenciái kifutják magukat) és a 20. század közepe (nagyjából az a korszak, amikor a neopopulizmust kialakító, előbb említett tendenciák egyre inkább felerősödtek és átformálták a világot) közötti időszak eseményei: vagyis az európai totalitarizmus korszakának első fele. Mind a nemzetiszocialista, mind a kommunista diktatúrák mesterien alkalmazták a populista propaganda eszközeit, és térítették el a populizmusról szóló gondolkodást egy végletes irányba: így a 20. század második felének, illetve a 21. századnak a meghatározó (neoliberális) perspektívájából a populizmus csakis negatív lehet. Ebben a könyvben (egyrészt terjedelmi okok miatt, másrészt pedig azért, mert ez a kötet mégiscsak a populizmus valamiféle rehabilitálásáról szól) nem foglalkozom a diktatúrák populizmusával, ugyanakkor mindenképpen látni kell, hogy a tapasztalat, amely kialakította a neoliberális világrendet (és annak intézményeit), tulajdonképpen a populizmussal, még pontosabban az általa vélt és felfogott populizmussal szemben fogalmazta meg önmagát.

A másik fontos tanulság, amelyre a populizmus magyar és amerikai példái rámutatnak az, hogy óriási félreértés azt gondolni, hogy a populizmus önmagát a demokráciával szemben határozná meg, vagyis antidemokratikus lenne (ugyanakkor az tény, hogy – amint ezt látni fogjuk – a populizmus szükségképpen nem liberális, sőt inkább illiberális vagy drasztikusabb formájában antiliberális). Éppen az itt feldolgozott történeti példák mutatják, hogy a populizmus önmagára mint a demokrácia korrekciójára tekint, hiszen például a társadalmi igazságtalanságok, a szociális bizonytalanság, az elitek túlhatalma olyan tényezők, amelyek romba dönthetik magát a demokráciát. Ebben a fejezetben tehát a populizmus pozitív gyökereit kutatom.

1.1. A populista hagyomány az Egyesült Államokban. „We, the People…”

Az Amerikai Egyesült Államok történetét és politikáját mindig is jellemezte egyfajta – tulajdonképpen az amerikai alkotmánynak a nép általi meghatározottságából eredő – elitellenes hangulat (Mudde, 2017), amely – és itt különül el élesen egymástól az amerikai és európai populizmus politikai tradíciójának története – már a modern pártosodási folyamat kezdetén politikai kifejezést nyert. A populizmus az USA-ban a 19. századi farmerhagyományhoz kötődik (Bozóki, 1994), és az ehhez kapcsolódó pártalapítás, bár jóval fiatalabb, mint a Republikánus és Demokrata Pártoknak a polgárháborúig visszamenő tradíciója, de nem kevésbé jelentős (sok tekintetben a 20. században fel-fellobbanó populizmusnak és magának a Trump-jelenségnek vagy éppen Bernie Sanders sikereinek is egyfajta magyarázata lehet).[2] Az amerikai populizmus reakcióként szerveződött meg egyfajta gyűjtőmozgalomként a farmergazdaságokat sújtó gazdasági válságra, ahogy Bozóki megjegyzi (1994: 34.): a populizmusban többek között a jeffersoni agrárreformizmus, a lincolni republikanizmus, a szocializmus, a nacionalizmus egymásra talált, és a társadalom különféle csoportjai (munkások, farmerek, szakszervezeti vezetők, üzletemberek) tekintették politikai otthonuknak a mozgalmat. A populizmus tehát kezdettől fogva egyfajta „olvasztótégelyként” funkcionált, és képes volt jelentős ideológiai és társadalmi távolságok áthidalására. Ehhez az is kellett, hogy jelentős érdeksérelmeket okozott az USA déli és nyugati agrárrégióit sújtó gazdasági visszaesés, a rendkívül kedvezőtlen időjárási körülmények, a gyapot árának csökkenése és a farmerek mértéktelen eladósodása. A populista mozgalom 1887-re országos képviselethez jutott az Országos Farmerszövetség megalakulásával, amelynek célja a déli és középnyugati „kisemberek” védelme volt a keleti parti kizsákmányoló kapitalizmussal szemben. Mindehhez az a morális megalapozás is társult, hogy a mozgalom szerint értékteremtő munka csakis a földművelésből származhat, és a társadalmi különbségek elértek egy olyan kritikus szintre, ahol a „kirablottak” magukhoz ragadják a hatalmat a „milliomosoktól” (lásd: Bozóki, 1994: 34–35.) – az átlagembernek ez a romlott elittel szemben való pozicionálása azóta is a populizmus állandó jellemzője. A valódi áttörés 1892-ben következett be, amikor a National Farmers’ Alliance és a Knights of Labor egyesülésével létrejött a People’s Party vagy más néven Populista Párt,[3] amelynek sikerét az is mutatta, hogy még ebben az évben a párt elnökjelöltje, James B. Weaver több mint egymillió szavazatot (ami mintegy 8,5%) szerzett az elnökválasztáson.[4] Maga a párt erős állami beavatkozást várt el a gazdaságba (vasutak működtetése), és korlátozta volna a külföldiek beáramlását, ugyanakkor fellépett a demokrácia kiszélesítéséért (népszavazás intézménye, közvetlen szenátorválasztás), valamint a kedvezőbb munkafeltételekért (rövidebb munkahét, napi 8 órás munkaidő, gyermekmunka tilalma), támogatta a progresszív jövedelemadót, valamint a családi gazdaság hitelrendszerét. Programja arra is kiterjedt, hogy a piacra kerülő élelmiszerek ne tartalmazzanak káros tartósító anyagokat (Bozóki, 1994: 35–36.).[5] Európai perspektívából tehát a párt erős szociáldemokrata programot hirdetett, amiben ugyanakkor meghatározó volt az idegenellenesség. Fontos megjegyezni, hogy a Populista Párt jelzett követeléseit a későbbiek során nem maga a párt, hanem főként a demokraták (kisebb részben a republikánusok) vitték be az országos politikába, és emelték törvényerőre (nem véletlen, hogy a Populista Pártból sokan szimpatizáltak a demokratákkal, és a párton belül a velük való fúziónak is számottevő támogatottsága volt). Mindez hozzájárult ahhoz, hogy a 20. századra az amerikai populizmus elveszítette pártosodott jellegét (a populisták 1896-ban, 1900-ban és 1908-ban is a demokrata elnökjelöltet támogatták), de ez egyáltalán nem jelenti azt, hogy ne determinálta volna magát a pártrendszert és az egyes politikusokat.

Az amerikai populisták ideológiája (ahogyan ezt a magyar népi mozgalom esetében is látni fogjuk) meglehetősen összetett és sokrétű volt. A republikánus hagyományoknak megfelelően kicsi és a polgárok által ellenőrzés alatt tartható állameszményben gondolkodtak, hiszen úgy vélték, hogy a hatalom veszélyes lehet a polgárok szabadságára. A populisták elitellenesek voltak, és felettébb gyanúsnak tekintették a technokrata, professzionalizálódott elit kialakulását, hiszen az minden eddiginél hatékonyabban volt képes a hatalmi pozíciók megragadására. Ebbéli meggyőződésük miatt összeesküvőket láttak az elit tagjaiban, akikkel szemben magukra mint az erkölcsi értékek megőrzőire tekintettek. A monetáris politikát nem kívánták teljes egészében az államnak átadni (ezüstpénz-kibocsátási jogot akartak), ugyanakkor úgy vélték, hogy az államhatalomnak ahhoz elég erősnek kell lennie, hogy az embereket megvédje a tőke hatalmától (lásd ezekre: Bozóki, 1994: 37.) – ami egy klasszikus baloldali gondolat. Ugyanakkor a populista mozgalmat mindezzel párhuzamosan rasszista, antiszemita megnyilvánulások is jellemezték, és a tőke- és elitellenes hangulat összekapcsolódott a xenofóbiával. Bozóki megjegyzi: „… a populizmus úgy is felfogható, mint a korábban letelepedett jenki-protestáns közösség válasza a kulturálisan és vallásilag diffúz bevándorló csoportok asszimilációs nehézségeire” (1994: 38.). Ugyanakkor a populizmus amerikai változatában meghatározó volt az idegenellenesség, de az amerikai reformtradíciók keretei között maradt, és történetétől külön kezelendő a nyíltan rasszista és nacionalista amerikai szélsőjobboldal története.[6]

1.2. A populizmus magyar hagyományai: a népi mozgalom

A magyar történelemben és politikatörténetben igen jelentős a nacionalizmus szerepe, amely erősen összekapcsolódik magával a populizmussal. Azt is mondhatjuk, hogy a nagy történelmi (és persze a Magyarországot uralmuk alá hajtani igyekvő birodalmakhoz kapcsolódó) kataklizmák egyik fontos tapasztalata volt az első világháború után a liberalizmusból és a konzervativizmusból, majd pedig a második világháború után az orosz birodalmi imperializmus hatására a kommunizmusból/szocializmusból való kiábrándulás. Mindezek hozzájárultak a nacionalizmus, valamint a populista népi mozgalom megerősödéséhez. Az 1920-as évek népi mozgalmának politikusai azt a következtetést vonták le a félresiklott és sikertelen (az 1918-as polgári és az 1919-es bolsevik) forradalmakból, hogy „a társadalmi elnyomás elleni emancipációs mozgalmak csak akkor kaphatnak megint erőre, ha nyitni tudnak a nemzet, helyesebben a nép felé” (Bozóki, 1994: 50.). A népi mozgalom a társadalom legalsóbb, politikai és társadalmi javakból kizárt szegmenséhez kívánt szólni, azaz a parasztságot akarta emancipálni és beemelni a politikai közösségbe, egyfajta új középosztállyá formálva azt. Ugyanakkor itt is megjelenik a nacionalizmus idegenellenes oldala, hiszen a létező középosztályt Szabó Dezső, aki a népiek egyik legnagyobb hatású alakja volt, idegennek tartja, és a parasztságot azonosítja a néppel (írja Szabó az „Új magyar ideológia felé” című cikksorozatában az 1920-as évek elején).

A népi mozgalom (vezéregyéniségei a már említett Szabó Dezső, Németh László, valamint Illyés Gyula) alapvetően középosztályi háttérrel rendelkező, elhivatott írók mozgalma volt, amely a szociográfia műfajának segítségével múlhatatlan érdemeket szerzett a vidék lakosságának és azok problémáinak megismertetésében. Magának a népi mozgalomnak a sorsa – éppen azért, mert a populizmus volt az egyik kötőszövete, programjának alapmotívumai felhasználhatók voltak ideológiai határokon átívelően – meglehetősen sokszínűen alakult, hiszen a szélsőjobboldaltól a szélsőbaloldalig rajzottak szét a mozgalomban részt vevők, sőt a középen állók 1938-ban megalapították a Nemzeti Parasztpártot, amely aktív politikai szereplő volt (a kommunisták társutasa bélyegének terhe alatt) 1944/45-től.

Bozóki kifejti (1994: 51.), hogy a népiek mozgalmának fő törésvonalát sokkal inkább a társadalmi fent–lent képezte, semmint a politikai jobb–bal. Ebben a küzdelemben a népet (azaz a parasztságot) kellett először felemelni, emancipálni, és ehhez képest másodlagosnak tűnt minden ideológiai kérdés. Sőt Bozóki a népi mozgalom populizmusa kapcsán még azt is kijelenti, hogy a népiek éppen az előbb említett bal- és jobboldaliság dichotómiájának tagadása miatt tekinthetők igazán populistának, hiszen bár vannak ideológiailag polarizált populizmusok, de a populizmusnak azért éppen e törésvonalak tagadása, az ideológiai karakterjegyek keverése a fő jellemzője (Bozóki, 1994: 50.). A mozgalom tehát egyszerre volt nemzeti és szociálisan érzékeny. Ezek miatt igazából nem tudott politikai sikereket elérni a két világháború között, hiszen a nemzeti középosztály lényegében kiegyezett a Horthy-korszak elitjével, a polgári középosztály pedig defenzívába szorult a rendszer aktív nacionalizmusa és antiszemitizmusa miatt. Erőtlen középosztály híján nem akadtak olyan társadalmi csoportok, amelyek végrehajthatták volna a populizmus programját, és igazán tettek volna a parasztság felemeléséért, megvalósítva többek között az elmaradt földreformot. A második világháború után aztán a kommunisták tulajdonképpen olyan politikai erőforrásként tekintettek a népiekre, mint akik képesek megvalósítani a kommunisták régi vágyát, a munkásság és a parasztság érdekszövetségét. A népi mozgalmat lényegében fel- és beolvasztják a kommunisták, de kulturális és irodalmi keretek között mindmáig tovább él.

A népeik populizmusának elemzésével foglalkozik Borbándi Gyula (1993)[7] és Bartha Ákos (2014), utóbbi direkt célkitűzése az, hogy a populizmus „ernyőfogalma” alatt tárgyalja a népi mozgalmat. A populizmus különféle, egymásnak gyakran ellentmondó meghatározásai és definíciós problémái kapcsán jegyzi meg Bartha azt a számunkra és persze a népiek populizmusának elemzése kapcsán is fontos gondolatot, hogy „ezek a magyarázatok többet mondanak származási helyük politika és eszmetörténetéről, mint magáról a populizmusról” (Bartha, 2014: 61.). Mindez igaz a népiek populizmusa kapcsán, és ezerszeresen igaz (amint azt a 3. fejezetben, a populizmus neoliberális kritikájának bemutatása során kimutatom) korszakunk populista tendenciáira. Vagyis a bélyegként használt populizmus elsősorban a megbélyegző politikai kontextusból érthető meg. A hazai népi populizmus esetében e megbélyegzés elsősorban abból eredt, hogy – amint erre utaltam – nem húztak magukra ideológiai kényszerzubbonyt éppen a képviselni kívánt parasztság miatt, hanem „kapitalista–szocialista és a fasiszta–kommunista dichotómiákra igyekeztek ideológiai választ adni a parasztság felemelésének alapjában demokratikus igényével, másrészt a már a századelőn kirajzolódó ideológiai-politikai szekértáborokon túlmutató alternatívákat is keresték” (Bartha, 2014: 76.).

A nyugati, a populizmus történeti vonatkozásaival foglalkozó szakirodalom a magyar népi mozgalmat nem sorolja a klasszikus populizmus megnyilvánulásai közé. Bartha meg is jegyzi: „A kelet-(közép-)európai parasztvezéreket, népi politikusokat »agrárpopulistának« (közelebbről »parasztpopulistának«) minősítő Canovan… egyetlen magyar populistát sem említ alapművében.” (Bartha, 2014: 83.) Canovan (1981) két alapvető kategóriája az agrárpopulizmus (idetartoznak a tárgyalt amerikai Populista Párt és a kelet-európai parasztmozgalmak) és a politikai populizmus, azonban a magyar tradíciókat nem sorolja be ezek közé. Ennek ellenére a már említett szerzők (Bozóki, Borbándi, Bartha) a magyar népi mozgalom populista sajátosságait emelik ki, sőt a népiekről szóló monográfia szerzője, Papp István (2012) egyenesen az agrárpopulizmushoz sorolja a népiek első hullámát, és kiemeli azt, hogy az értelmiségi irányzatnak már a kezdetektől megkerülhetetlen a szerepe. Trencsényi Balázs is hasonló állásponton van, hiszen – ahogy Bartha összefoglalja – a közép-kelet-európai régió

„legfontosabb agrárpopulista szerzői között tárgyalja Erdei Ferencet, Németh Lászlót és Kovács Imrét, az alábbi közös nézeteket tulajdonítva nekik: geopolitikai és ideológiai harmadikutasság, a lineáris fejlődésívű liberális és marxista elméletekkel szembeni fenntartások, paraszt- és kisbirtok-centrikusság, szövetkezetpártiság és kollektivizáció-ellenesség, a népfelséget megcsúfoló képviseleti demokrácia kritikája, (gyakorta etnicizáló) városellenesség, valamint a népi történelemszemlélet identitásteremtő erejének kiaknázása.” (Bartha, 2014: 82.)

Bár a nyugati szakirodalom nem számol a magyar népi mozgalommal a populizmus történelmi gyökerei között, de a hazai vizsgálódásokból egyértelműnek tűnik, hogy nemcsak az USA-ban, hanem idehaza is fontos pozitív gyökerei vannak a populizmusnak, illetve annak a típusú populizmusnak, amit népiségnek nevezünk. A magam részéről én Papp István (2012) álláspontját fogadom el, akik a magyar népi mozgalmat a magyar történeti populizmus megnyilvánulásaként azonosítja, míg Bartha – nem kizárva ezt az irányt – sokkal szkeptikusabb, hiszen a nyugati szakirodalom agrárpopulizmus alatt elsősorban azokat a kelet-európai és balkáni politikusokat (Witoś, Radić, Maniu, Sztamboliszkij), politikai megmozdulásokat tárgyalja, amelyeknek valódi politikaformáló jelentőségük volt, és felhívja arra is a figyelmet, hogy a populizmusnak meglehetősen széttartó a meghatározása a szakirodalomban, nem alakult ki egységes definíció, és nincs is magyarországi populizmuselmélet (Bartha, 2014: 102–104.). A magam részéről úgy vélem, nemcsak hogy értelme van a népi mozgalom populizmusáról beszélni, hanem ez az a megközelítés, amely megmutatja, hogy a populizmus aktuális (és itt természetesen egyet kell hogy értsek Barthával) és meglehetősen tendenciózus látásmódjához képest igenis van pozitív, jelenünk szempontjából jelentős tapasztalatokat hordozó hagyománya a magyar populizmusnak, sőt ezen keresztül érthetjük meg azt, hogy mi „romlott el” a populizmusban.

2. A POPULIZMUS JELENTÉSRÉTEGEI

A populizmus és persze annak meghatározása meglehetősen ellentmondásos a szakirodalmon belül: kis túlzással azt is mondhatjuk, hogy annyiféle definíció létezik a populizmusra, ahány kutatói megközelítés. A populizmus tehát évtizedek óta vitatott a társadalomtudományi területek között, és azokon belül is (az egyik legelső meghatározási kísérletre lásd: Canovan, 1981). Ruth Collier (2001: 1813–1816.) mutatott rá arra, hogy a populizmus meghatározásának az ellentmondásossága alapvetően arra vezethető vissza, hogy mindenki eltérő oldalát domborítja ki és emeli be megközelítésének középpontjába. Így a populizmust igen gyakran egymásnak ellentmondó meghatározások kísérik. Sőt mindezt megterheli az is, hogy a populizmust – amint a neoliberális antipopulizmus kapcsán láthatjuk majd – mind a tudományban, mind pedig a nyilvános vitákban meglehetősen negatív összefüggésbe helyezik, és patologikus jelenségként láttatják.

Mindezek alapján nem túlzás az állítás (és ezt az alábbiakban látni fogjuk), hogy a populizmus elsősorban egy veszélyes tendenciaként kerül meghatározásra, amely mereven ragaszkodik a népszuverenitáshoz és a többségi szabályokhoz, olyan problematikus célokkal operál, mint a kisebbségek kirekesztése, az elittel kapcsolatos átláthatatlanság csökkentése.[8] Ugyanakkor a legjelentősebb ellenérzést az szüli a populizmussal szemben, hogy kikezdi és opponálja a liberális demokráciát és annak intézményrendszerét.

A populizmust én háromrétegű jelenségként látom, és a szakirodalomban található definíciós megoldásokat is rétegek alá rendezem el. Vagyis tartalmi szempontból a populizmus a társadalom, a „nép” számára közös ideológiai keretrendszerként jelenik meg, amelyet a választópolgárok át- és megélhetnek, azonosulhatnak vele.[9] Formai szempontból azonban a populista pártok és politikusok által képviselt és tökélyre fejlesztett diszkurzív stílus és politikai stratégia. Álláspontom szerint a populizmus e többrétegű felfogása plasztikusan rendezi el a populizmussal kapcsolatos sokféle definíciót, továbbá azt is érzékelteti, hogy e rétegek igen szorosan összekapcsolódnak. Ugyanakkor ezek a populizmusmeghatározások szinte mindegyikének a középpontjában a populizmusnak a demokráciához való viszonyulása áll, ezért is vizsgálom külön fejezetben azt, hogy hogyan alakította és a jövőben miként alakítja át a populizmus a demokráciát. Ezeket a populizmusra vonatkozó definíciókat pedig majd akkor használom fel ismét, amikor a jobb- és baloldali populizmus megközelítéseit mutatom be.

2.1. A populizmus mint ideológia

Cas Mudde úgy véli, hogy a legtöbb, a témával foglalkozó kutató osztozik abban, hogy a populizmus patologikus, pszeudo- vagy posztdemokratikus jelenség, amelyet a demokratikus értékek korrumpálódása termel ki (Mudde, 2004: 541.). Elutasítja azt a tézist, hogy a populizmus valamilyen „normál patológia” lenne, szerinte sokkal inkább az a helyzet, hogy a populista és a populizmusról szóló diskurzus vált meghatározóvá a nyugati demokráciákban, ezért beszél Mudde „populista korszellemről” (Zeitgeist) (uo.: 542.). A szerző úgy véli, hogy a populizmusnak alapvetően kétféle megközelítése alakult ki. Az egyik a jelenséget a „kocsmával” azonosítja, eszerint a populizmus nagyon emocionálisan és meglehetősen leegyszerűsítő módon azt szolgálja, hogy az emberek jól érezzék magukat. A populizmus célja az, hogy a végsőkig leegyszerűsített megoldásokat nyújtson korunk problémáira. Mudde szerint ez a megközelítés meglehetősen problematikus, és empirikus módon igen kevéssé megragadható, hogy mi az, ami nem racionális vagy éppen nem elég nyitott a világunk összetettségének megértésére. Másodsorban a populizmus az olyan opportunista politika leírására szolgál, amelynek az a célja, hogy az embereket (a „népet”), illetve a szavazókat gyors megelégedéssel töltse el, és egyúttal meg is vásárolja (alacsonyabb adók és pénzügyi előnyök ígéretével) szavazataikat (Mudde, 2004: 542.).[10] Mudde úgy véli, hogy bár mind a két megközelítés megragad valamit a populizmusból, azonban annak csak a felszínét karcolja meg: az előbb leírt jelenség sokkal inkább a demagógiára és az opportunizmusra vonatkozik (Mudde, 2004: 543.).

Bár messze nincs tudományos egyetértés a populizmus definícióját illetően, azt azért elmondhatjuk, hogy a populizmus mindenképpen az „elit” és a „nép” viszonyával foglalkozik. Ezen a ponton érkezünk el tehát a legfontosabb kérdéshez, amely természetesen magának a populizmusnak a meghatározását is befolyásolni fogja. Végtére is mi a populizmus: ideológia, valamilyen szindróma, politikai mozgalom vagy esetleg jelenség? Mudde a következőképpen definiálja (uo.: 543.) a populizmust: egy ideológia, amely úgy véli, hogy a társadalom végső soron két homogén és antagonisztikus csoportra osztható, a „tiszta népre”[11] és a „korrupt elitre”, a politikának pedig a közérdeket kellene kifejeznie.[12] A populizmus tehát szemben áll az elitizmussal (amely a populizmus tükörképe, hiszen a morális elitre bízná a politikát, az erkölcs nélküli tömegek helyett), valamint a pluralizmussal (amely szemben áll mind a populizmus, mind az elitizmus homogén megközelítésével, és a társadalmat heterogén egyének és csoportok szövedékének tekinti).

Mudde tehát ideológiának tekinti a populizmust, ugyanakkor ez nem jelenti azt, hogy ugyanolyan szellemi kifinomultsággal vagy megalapozottsággal rendelkezne, mint a szocializmus vagy a liberalizmus. Éppen ezért a populizmust egy „keskeny középpontú” ideológiaként határozza meg, amelyben egy jól körülhatárolható középpont (természetesen a nép) köré szerveződnek a kellően ki nem dolgozott, szűkebb körű politikai koncepciók (uo.: 544.). A populizmusnak ezen „vékonysága” teszi lehetővé azt, hogy viszonylag könnyen kapcsolódhat más, megalapozottabb ideológiákhoz (kommunizmus, szocializmus, nacionalizmus). Ezt a kapcsolódást elősegíti továbbá, hogy a populizmus sokkal inkább moralista, mint pragmatista, valamint az, hogy normatív módon tesz különbséget a nép és az elit között. A populizmus végsőkig leegyszerűsíti a világot, és mindent a barát–ellenség dichotómiában szemlél, ahol a más álláspontot képviselők nem csupán ellenfelek, hanem magának a gonosznak a megtestesülései, így kiegyezésre sincs semmilyen lehetőség velük.

Mudde szerint a populizmus ideológiai irányultságú megközelítésétől eltérő irányzatok által középpontba állított jellemvonások (mint a karizmatikus vezetés, valamint a vezető és a nép közötti közvetlen kommunikáció) pusztán elősegítik, de nem határozzák meg a populizmust. Érdemes megjegyezni, hogy egyes szerzők szerint (például Laclau, 1977) a populizmus nem általában a népre, hanem elsősorban kiválasztott társadalmi csoportokra, osztályokra hivatkozik, akiket aztán magával a néppel azonosít. Mások, például Taggart (2000) visszautasítják a populizmus osztályközpontúságát, és úgy érvelnek, hogy sokkal inkább egyfajta „hátországot” kreál a populizmus, ahol az elképzelésük szerint erkölcsös és egységes népesség él. Vagyis Mudde szerint a populisták számára a nép ugyanúgy egyfajta elképzelt, mesterséges közösséget jelent, mint a nacionalisták számára a nemzet (Mudde, 2004: 546.).

Az ideológiai megközelítést vallja Abts és Rummens (2007) is, akik egyfajta „mögöttes” ideológiaként határozzák meg a populizmust, és ahogyan Mudde is – Freeden (1998) és Canovan (2002) nyomán – egy „keskeny középpontú” ideológiának látja, ez a szerzőpáros is azt hangsúlyozza, hogy a populizmusnak nincs kidolgozott komplex társadalomképe. Abts és Rummens úgy vélik, hogy a populizmus olyan keskeny középpontú ideológia, amely elsősorban a társadalom hatalmi szerkezetének struktúráival foglalkozik, és – az irodalomban visszatérő – elemekkel jellemzi a populizmust: a nép és az elit közötti kibékíthetetlen ellentét; népszuverenitás; a nép homogén egységet képvisel. Abts és Rummens Muddéra támaszkodó meghatározása szerint: a populizmus egy vékony ideológia, amely a népnek, mint homogén egységnek, a szuverén hatalmát támogatja.

2.2. A populizmus mint diszkurzív stílus

Vannak, akik speciális diskurzusként és kommunikációs stratégiaként látják a populizmust (Hawkins, 2009; Taggart, 2000). Igen jelentős az a megközelítés, amely olyan politikai mobilizációs stratégiának tekinti, amely tipikus politikai retorikát használ, és általában e technika alkalmazásával egy karizmatikus politikai vezető artikulálja a nép akaratát (Canovan, 1999). A populizmus ebben az értelemben sajátos politikai stílus, amely a bonyolult és az emberek számára érthetetlen problémákat fogyaszthatóvá teszi, és azok józan eszére apellálva rendkívül leegyszerűsítő megoldásokat kínál. Ebben a tekintetben a populizmus tehát a „mindennapok nyelvén szóló beszédet”, de mindeközben politikai manipulációs technikák alkalmazását is jelenti.

A latin-amerikai populista tendenciák vizsgálata kapcsán állapítja meg De la Torre (2000) azt, hogy a populizmus egy etikai küzdelem a nép és az oligarchák között. Hawkins (2009, 2010) mindezt úgy fogalmazza meg, hogy a populizmus egyfajta bináris erkölcsi dimenziót rendel hozzá a politikai konfliktusokhoz. Azt azért érdemes hozzátenni, hogy Hawkins (2010) a populizmus ideológiai és diszkurzív felfogása között középutat jelent, hiszen számára a politikai világnézet és a diskurzus ugyanannak az éremnek a két oldalát jelenti, amelyek nem válnak el egymástól.

Kazin (1995) az amerikai populizmus történetének vizsgálata során azt a következtetést vonja le, hogy a populista nyelvezet mindig az amerikai többség nevében konstruálódik. Muddéhoz hasonlóan Kazin szerint is úgy strukturálódik ez a diskurzus, hogy világos legyen belőle a „mi” és az „ők” dichotómiája. Rendszerében tehát a populizmus nem ideológia, hanem olyan politikai kifejezésmód, amely szelektíven és stratégiailag mind a jobb-, mind a baloldalra jellemző.

Gidron és Bonikowski szerint (2013: 8.) bár a populizmus ideológiai és diszkurzív felfogása nagyon hasonló, azonban a különbségtételből nagyon fontos elméleti és politikai konzekvenciák származhatnak. A szerzőpáros szerint, ha a populizmust valóban diszkurzív megnyilvánulásnak tekintjük, lehetőségünk van úgy tekinteni arra, mint egy igen speciális politikai kifejezésmódra, nem pedig a politikai pártok és politikusok alapvető tulajdonságára. Mivel egy politikusnak könnyebb kódolnia és újrakódolnia a retorikáját, mint az általa követett ideológiát, ezért a diszkurzív megközelítés azt teszi lehetővé, hogy a politikai aktorokon belüli és közötti populizmusok szintjét, típusát még inkább meg tudjuk ragadni (Gidron–Bonikowski, 2013: 8.). Ennek kapcsán hangsúlyozza Deegan-Krause és Haughton (2009), hogy ha a populista diskurzust leválasztjuk a beszélő identitásáról, akkor már nem az lesz elsősorban a kérdés, hogy a párt vagy a politikus populista-e, hanem az, hogy milyen mértékben és esetekben. Panizza (2005) úgy véli, hogy a populizmus az identitásképzés cseppfolyós stratégiáiban keresendő, így inkább a politika formájára, semmint a politikai aktorok szilárd kategóriájára utal.

A populizmus retorikai elemként jelenik meg a populizmus korábban is emlegetett nagy kritikusánál, Richard Hofstadternél, aki a The Paranoid Style in American Politics (1964) című munkájában ezt a paranoid stílust a túlfűtött túlzásokban, gyanakvásban, az apokaliptikus és konspiratív világnézetben fedezi fel. Ennek a paranoid politizálásnak a középpontjában az az átfogó összeesküvés-elmélet húzódik meg, amelynek az a veszélye, hogy átveszi a hatalmat az USA-ban, és eltiporja annak értékeit. Hofstadter szerint (1964: 51.) ez a paranoid beszédmód csak szórványos az amerikai politikában, és a gyökértelenség és heterogenitás következménye, így egyfajta identitáskeresésnek is tekinthető.

Ernesto Laclau (2011) koncepciója a legátfogóbb a populista diskurzus kapcsán, ugyanakkor a szerző a populizmusnak nem pusztán a diszkurzív jellegét, hanem közösségteremtő, politikaformáló erejét, sőt a nép megkonstruálásában betöltött szerepét hangsúlyozza. Mindezek okán Laclau megközelítését részletesen a demokrácia és a populizmus kapcsolatáról szóló 4. fejezetben mutatom be, továbbá ezen elemzés fogalomkészletét felhasználva erősen támaszkodom gondolataira a 6. fejezetben is, amelyben a baloldali populizmust boncolgatom.

2.3. A populizmus mint politikai stratégia

Gidron és Bonikowski (2013: 10–14.) utalnak arra, hogy az ideológiai és diszkurzív irányvonal mellett a populizmus leírásának a harmadik fő iránya az, amikor a populizmusban egy politikai stratégiát látunk. Ez az értelmezési irány népszerű a politológusok és a szociológusok között, és általában a latin-amerikai populizmusok kapcsán alkalmazzák, méghozzá a politikai stratégia három irányára: a politikai választásokra, a politikai szervezetekre, valamint a mobilizáció formáira (Gidron–Bonikowski, 2013: 10).

A latin-amerikai etnopopulizmusok kapcsán utalhatunk arra, hogy azok valamilyen speciális gazdaságpolitika, valamint tömegmobilizációs megoldások alakját öltik (Madrid, 2008): gazdasági redisztribúció, a természeti erőforrások államosítása, az establishment elleni megmozdulások. Acemoglu és szerzőtársai (2011) szakpolitikai szempontok szerint közelítenek, és azt állítják, hogy a populizmus olyan szakpolitikai programok megvalósítása, amelyek kétségtelenül jelentős társadalmi támogatást élveznek, de végül ezek az intézkedések a többség gazdasági érdekeit sértik majd. Ebben a helyzetben a populizmus redisztribúciópárti pozíciót foglal el, s a populista vezér olyan retorikát alkalmaz, hogy az átlagpolgárok ne érezzék magukat a nagy gazdasági érdekek lekötelezettjének. Acemoglu és szerzőtársai úgy vélik, hogy a populista stratégia a demokratikus intézmények gyengeségének a következménye, és a populista politikus azt a látszatot keltheti, hogy ő a jövő szakpolitikai megoldásait választja, és az átlagszavazó érdekeit képviseli. Weyland (2001) amellett érvel, hogy a populizmus politikai stratégiai jellegét ne a politikai szervezetekhez, hanem ahhoz kössük, amikor a populista népvezér kormányzati hatalom megszerzésére tör, esetleg már kormányoz is, és mindezt a megszervezetlen, nem intézményesedett tömegek nevében, rájuk támaszkodva teszi. Így nem a szakpolitika vagy a diskurzus tartalma számít majd, hanem a vezér és a támogatók közötti viszonyrendszer.

A stratégiaalapú populizmusvizsgálatnak a szervezetekre koncentráló ágán helyezkedik el Roberts (2006, 2010) álláspontja, aki szerint a civil társadalom szervezettségének mértéke (különösen az erős szakszervezetek) és a pártrendszer szervezettségének mértéke (ami megmutatja, hogy mely populista pártok képesek eséllyel küzdeni a hatalomért) közötti kölcsönhatásokat kell vizsgálni, és ennek alapján négy formát különíthetünk el: a magas szintű pártrendszerbeli és civil szervezettség organikus populizmushoz vezet; ha a magas szintű pártrendszerbeli szervezettség alacsony civil potenciállal párosul, akkor pártpopulizmust kapunk; amíg ennek fordítottjaként, a magas civil szerveződés és alacsony pártaktivitás eredményezi a munkáspopulizmust; mind a két szféra alacsony szervezettsége választási populizmust hoz létre. Ezen túl Roberts (2010) a populizmust egy olyan felülről lefelé irányuló mobilizációként is leírja, amelynek során a politikai vezér támogatóinak az érdekében olyan intézkedéseket hoz, amelyekkel sértheti a gazdasági és politikai elit érdekeit.

Pártszervezeti oldalról a populista pártok a populista vezér által erősen centralizált struktúrával írhatók le (Taggart, 1995), éppen ezért a populizmus gyakran az adott politikai vezetés (populist leadership) személyes karakterjegyeit hordozza, ugyanakkor Barr (2009) arra is felhívja a figyelmet, hogy a karizmatikus politikai vezető léte nem feltétele a populizmusnak. Ehelyett Barr a populista támogatók és a hatalomra került populista politikusok klientúraszerű és szimbiotikus kapcsolatára helyezi a hangsúlyt, ahol fontos szerepe van a népi részvételnek vagy annak látszatának. Ezen túl pedig Barr (2009) arra is kitér, hogy a populista népvezér gyakran a politikához képesti kívülállóságát hangsúlyozva, igyekszik politikai tőkét kovácsolni, mint aki a politikai sikereit nem az elit részeként, hanem attól függetlenül vagy egy új alakulat segítségével érte el. Jensen (2011) politikai projektnek tekinti a populizmust, amelynek keretében a politikai vállalkozók különféle gazdasági, politikai és társadalmi kezdeményezéseket visznek végig, és ebben kulcsszerepe van a mobilizációnak és a diskurzusnak (elemzi: Gidron–Bonikowski, 2013: 14.).

3. NEOPOPULIZMUS:
MELY TÉNYEZŐK
ALAKÍTOTTÁK KI
KORSZAKUNK POPULIZMUSÁT?

Ebben a fejezetben azt vizsgálom, hogy mely tényezők alakították ki azt a mikro- és makroklímát, amely elvezetett bennünket a populista demokrácia korszakába. Amint a történeti populizmus tanulságai megmutatták, a populizmus mindig is a „nép” érdekeit jelenítette meg az elittel szemben. Úgy vélem, hogy a neoliberális globalizáció és annak káros hatásai új típusú populizmust teremtettek, ezt nevezem itt neopopulizmusnak, amely alatt nem pusztán a történeti populizmustól különböző, korszakunkra jellemző populizmust értek, hanem mindazt a komplex jelentéshalmazt, amely a következőkben tárgyalandó hatások mentén és miatt formálódott.

Nem állíthatjuk azt, hogy a neopopulizmust egyetlen tényező hozta volna létre, hiszen egy összetett ok-okozati hálózattal találkozunk, és ennek csomópontjait ragadom most meg.

Először is röviden bemutatom azt a folyamatot, amely a neoliberális hegemónia kialakulásához vezetett, hiszen a populizmus elsősorban a neoliberális világrend számára jelent kihívást. Utalok arra, hogy mit jelentenek a következő fogalmak: a liberalizmus, alkotmányos demokrácia (liberális alkotmányosság), liberális demokrácia és neoliberalizmus.

Ezt követően beszélek a neoliberális globalizáció káros hatásairól, amelyek közül is a globális tőkekoncentrációt és a társadalmi (és ökológiai) igazságtalanságok globális szintre emelkedését hangsúlyozom. Szintén a globalizációhoz kapcsolódó és a populizmust erősítő tényező a nemzetállami politikai keretek elolvadása és a nemzeti szuverenitás drasztikus átalakulása.

A harmadik tényezőkomplexum a liberális demokráciát ért kihívásokat jelenti, így legelső helyen a bizalmi válság, valamint a demokrácia neoliberális jellegéből fakadó depolitizáció és intézményorientáltság van. Utóbbi kettővel veszi fel leginkább a versenyt a populizmus, hiszen a neoliberális demokrácia technokrata jellege meggyengítette a demokráciával való azonosulási pontokat.