A sittafordi rejtély

részlet

Translation entitled „A sittafordi rejtély”
© 2006, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie: The Sittaford Mystery
© 1931, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította N. Kiss Zsuzsa
Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © 2010, 2022, N. Kiss Zsuzsa
Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
A szöveget gondozta Tomka Eszter
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 479 993 1

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

M. E. M. számára,
akivel megbeszéltem ennek a könyvnek a cselekményét,
a körülöttünk levők riadalmára

1. Sittaford Lak

Burnaby őrnagy felhúzta a hócipőjét, állig begombolta a nagykabátját, viharlámpást vett magához az előszobapolcról, résnyire nyitotta villája bejárati ajtaját és kikukucskált.

Az angol vidék karácsonyi üdvözlőlapokról, valamint melodrámákból közismert jellegzetes képe fogadta. Hó mindenütt, néhol öles buckákban – nem csekélyke pár ujjnyi porhó. Négy napja tartott az országos havazás, és idefönn, Dartmoornál embermagasságúra nőttek a torlaszok. Anglia-szerte sírtak a háztulajdonosok a csőtörések miatt, egy vízvezeték-szerelő (vagy legalább a segédje) barátságánál áhítottabb kitüntetés nem létezett.

Idefönn a csöpp kis Sittaford faluban, mindenkor távol, ezúttal lényegében elvágva a világtól, igencsak érzett a tél szigora.

Ám Burnaby őrnagyban edzett lélek lakozott. Két szusszanás, egy mordulás, majd elszántan nekivágott a hónak.

Nem vitt messze az útja. Pár lépés egy kanyargós ösvényen, be egy kapun, aztán föl a részben letakarított kocsifelhajtón a tekintélyes gránitkúriáig.

Takaros szobalány bocsátotta be. Az őrnagy megszabadult kabátjától, csizmájától, viseltes sáljától.

Sarkig tárult egy ajtó, ő pedig bemasírozott a helyiségbe: a nyílt színi díszletváltás maradéktalan élményében részesült.

Bár még csak fél négyre járt az idő, az ablakokat elfüggönyözték, égett a villany, a kandallóban pedig nagy tűz lobogott élénken. Két selyemruhás nő fogadta a rendíthetetlen öreg harcost.

– Milyen szép magától, hogy eljött, Burnaby őrnagy – köszöntötte az idősebbik.

– Szóra sem érdemes, Mrs. Willett, szóra sem érdemes. Vendégszeretetük lekötelez. – Az őrnagy mindkettejükkel kezet fogott.

– Számítunk Mr. Garfieldra – folytatta Mrs. Willett –, továbbá Mr. Duke-ra is, Mr. Rycroft ígérte ugyan, hogy szerencséltet, de az ő korában felmentést ad ez az időjárás. Mondhatom, hihetetlenül rémes. Tenni kell ellene, különben búskomorságba dönt. Violet, rakj még egy hasábot a tűzre.

Az őrnagy lovagiasan felpattant.

– Engedje meg, Miss Violet.

Precízen végrehajtotta a feladatot, aztán visszaült a ház asszonya által kijelölt karosszékbe. Kíváncsiságát tőle telhetően leplezve körbekémlelt a szobában. Bámulatos, mennyire más lesz egy szoba, ha nők tartózkodnak benne – noha ki sem lehet mutatni, hogy bármi rendkívülit cselekednének.

Sittaford Lakot tíz éve építtette Joseph Trevelyan kapitány, mikor nyugállományba vonult a Királyi Haditengerészet kötelékéből. Tehetős volt, és világéletében Dartmoorhoz húzta a szíve. Választása a parányi Sittaford községre esett. Mégpedig azért, mert nem völgyben bújik meg, mint a legtöbb falu vagy tanya, hanem a fennsík peremén csücsül, a Sittaford világítótorony tövében. A kapitány jókora földsávot vásárolt, tekintélyes házat húzatott fel, saját áramfejlesztővel a világításhoz, továbbá elektromos szivattyúval a zavartalan vízellátás érdekében. Majd befektetésnek még hat földszintes kis házat negyedhektárnyi telkeken az ösvény mentén.

A legelsőbe, a portája tőszomszédságában, régi öreg cimborája, John Burnaby költözött – idővel valamennyi elkelt, hiszen némelyeket rávisz még a szándék vagy a szükség arra, hogy az isten háta mögé hurcolkodjanak. A falut különben három festői, ámde romos tanyaház, egy kovácsműhely, továbbá egy édességet is árusító postahivatal alkotta. Exhamptonig, a legközelebbi városig hat mérföldre egyetlen lejtő volt az út, ide is jónak látták kitenni az autósoknak a „Lassíts” táblát, amely általában véve jellegzetes színfoltja Dartmoornak.

Trevelyan kapitány, mint említettük, tehetős volt. Ennek ellenére – vagy talán épp ezért – mérhetetlenül imádta a pénzt. Október végén egy exhamptoni ingatlanügynök levélben tudakolta tőle, kiadó-e Sittaford Lak. Érdeklődő van, szeretné ott tölteni a telet.

Trevelyan első gondolata az volt, hogy nemet mond, a második, hogy bővebben informálódik. A reménybeli bérlő neve Mrs. Willett, özvegyasszony, aki nemrég érkezett Dél-Afrikából, és Dartmooron óhajt áttelelni.

– A fenébe, ez a nő nem normális – mondta Trevelyan kapitány. – Mit szólsz, Burnaby?

Burnaby ugyanazt szólta, ugyanolyan hangnemben.

– De hát ki sem akartad adni a házat – tette hozzá. – Menjen máshová a szédültje, ha mindenáron meg akar fagyni. Még hogy egyenest ide Dél-Afrikából!

Csakhogy ekkorra Trevelyan kapitányon erőt vett a pénzimádat. Az ember esélye, hogy bérlőt kap tél derekán, egy a százhoz. Rákérdezett, mennyit kínál az illető.

A heti tizenkét guinea-s ajánlat megtette hatását. Trevelyan kapitány felkerekedett Exhamptonba, kivett egy városszéli házat heti két guinea-ért, Sittaford Lakot pedig Mrs. Willett rendelkezésére bocsátotta azzal, hogy a házbér felét előre kéri.

– Ha már olyan bolond, hogy nem sajnálja a pénzét – dörmögte.

Ám Burnaby ezen a délutánon, míg lopva méregette Mrs. Willettet, megállapította, hogy a legkevésbé sem látszik bolondnak. Magas nő, a modora enyhén nevetséges – de az arckifejezése ravasz, nem balga. Agyoncicomázza magát, akcentusának gyarmati zamata letagadhatatlan, emellett tüntetően elégedett az ügylet alakulásával. Nyilvánvalóan nem nyomasztják anyagi gondok, emiatt aztán – gondolta már nem először Burnaby – végképp furcsa ez az egész. Hiszi a piszi, hogy ez az asszony rajong a remeteéletért.

Szinte már zavarba ejtően szívélyes szomszédnak bizonyult. Csak úgy záporoztak az invitálások Sittaford Lakból. Trevelyan kapitányt lankadatlanul kapacitálták, hogy „Tekintse sajátjának a házat, mintha mi itt sem lennénk”. Trevelyan azonban viszolygott a nőktől. Rebesgették, hogy ifjúkorában szerelmi csalódás érte. Mind ez ideig következetesen elutasította a meghívásokat.

Két hónap telt el Willették beköltözése óta, és az ámulat, melyet jöttükkel keltettek, már megkopott.

A hallgatag természetű Burnaby tovább tanulmányozta vendéglátóját, az illő csevegésről megfeledkezve. A nő bolondnak mutatja magát, de korántsem az. Íme Burnaby benyomásainak summája. A pillantása Violet Willettre siklott. Csinos lány – persze girhes –, mint manapság valamennyi. Mit ér a nő, ha nincs is nőformája? A lapok azt írják, megint divatba jönnek a telt idomok. Épp ideje.

Észbe kapott, hogy a társalgás alól nincs kibúvó.

– Aggódtunk eleinte, hogy nem számíthatunk önre – mondta Mrs. Willett. – Hiszen szólt, emlékszik? Mennyire örültünk, mikor jelezte, hogy mégiscsak eljön.

– Péntek – mondta Burnaby őrnagy, éreztetve, hogy fölösleges ehhez bármit hozzátenni.

Mrs. Willetten zavar tükröződött.

– Péntek?

– Pénteken Trevelyanhoz járok. Kedden ő jár hozzám. Már évek óta.

– Ó, persze. Hiszen szomszédok…

– Szokásunkká vált.

– És tartják? Mármint annak ellenére, hogy a kapitány Exhamptonban lakik jelenleg?

– A szokástól kár eltérni – mondta Burnaby őrnagy. – Hiányoznának azok az esték mindkettőnknek.

– Ugye, jól tudom, hogy pályázatokra neveznek? – kérdezte Violet. – Fejtörők, keresztrejtvény, hasonlók…

Burnaby bólintott.

– Én keresztrejtvényt fejtek, Trevelyan fejtörőket old meg. Mindenkinek a magáé. Múlt hónapban három könyvet nyertem egy keresztrejtvény-pályázaton – tette még hozzá.

– Nahát, milyen nagyszerű. Érdekes könyvek?

– Nem tudom. Beléjük se szagoltam. Nem sok jót ígértek.

– Az a fontos, hogy elvitte a pálmát, igaz? – kockáztatta meg Mrs. Willett.

– Hogyan közlekedik Exhamptonba? – kérdezte Violet. – Ha nincsen autója?

– Gyalog.

– Tessék? Csak nem? Hat mérföld innen!

– Jó testgyakorlás. Tizenkét mérföld, az is valami? Fenntartja a kondíciót. Sokat ér ám a jó kondíció.

– Még ilyet. Tizenkét mérföld. No de hisz élsportolók voltak Trevelyan kapitánnyal, nemde?

– Együtt jártunk Svájcba. Telente téli sport, nyaranta hegymászás. Trevelyan csodákra volt képes a jégen. Kiöregedtünk az ilyesmiből mostanára.

– Ön a hadsereg tollaslabda-bajnokságát is megnyerte, ugye? – kérdezte Violet.

Az őrnagy fülig pirult, mint egy kislány.

– Honnan tudja? – motyogta.

– Trevelyan kapitánytól.

– Joe tarthatná a száját – mondta Burnaby. – Sokat locsog. Most milyen kinn az idő?

Violet respektálta a zavarát, követte az ablakhoz. Félrehúzták a függönyt, lesújtó kép tárult eléjük.

– Havat kapunk megint – mondta Burnaby. – Jócskán fog még esni szerintem.

– Jaj de izgalmas – mondta Violet. – A hó nekem olyan romantikus. Vadonatúj tapasztalat.

– Ha szétfagynak a csövek, befellegzett a romantikának, te csacsi – mondta az anyja.

– Idáig Dél-Afrikában élt, Miss Willett? – tudakolta Burnaby őrnagy.

A lány élénksége egyszerre alább hagyott. Majdhogynem kényszeredetten felelte:

– Bizony… először vagyok távol hazulról. Szörnyen izgalmas az egész.

Izgalmas az elzártság ebben a világvégi faluban a fennsíkon? Fura fogalmai vannak. Fene érti az ilyen népséget.

Nyílt az ajtó.

– Mr. Rycroft és Mr. Garfield – jelentette a szobalány.

Élemedett, fonnyadt emberke és üde képű, gyerekes fiatalúr érkezett. Utóbbi ragadta magához a szót:

– Betértem érte, Mrs. Willett. Mondtam neki, ha kell, kicibálom a buckából. Hahaha. Nahát, milyen csodás maguknál. Micsoda karácsonyi tűz.

– Ifjú barátom szíves kalauzolásának köszönhetem, hogy itt lehetek, tény és való – mondta Mr. Rycroft, megadva a módját a kézfogás szertartásának. – Örvendek, Miss Violet. Most van rendjén az ilyen időjárás, bár ez már talán túlzás.

A tűzhöz vonult, közben szóval tartotta Mrs. Willettet. Ronald Garfield lecsapott Violetre.

– A csudába, lehet errefelé korcsolyázni? Vannak itt tavak?

– Itt tudtommal csak a hólapátolás jön szóba mint sport.

– Délig azt csináltam.

– Ó, micsoda férfias tempó!

– Ne nevessen ki. Merő hólyag a tenyerem.

– Hogy van a nénje?

– Ó! Egyformán. Egyik percben azt mondja, jobban, a másikban, hogy rosszabbul, de szerintem teljesen mindegy. Kész pokol. Nem is értem, hogy bírom ki… de hát ez van. Ha nem udvarolja körül az ember a vén csoroszlyát a szeretet ünnepén, még képes macskamenhelyre hagyni a pénzét. Merthogy öt van neki, kérem. Nem győzöm simogatni a dögöket, bőszen olvadozom tőlük.

– Ezerszer inkább kutyát, mint macskát.

– Aláírom. Simán. Úgy értem, a kutya az mégiscsak kutya, kérem.

– A nénje mindig ennyire szerette a macskákat?

– Szerintem minden vénkisasszony beleesik ebbe. Fúj, micsoda ocsmány dögök!

– A nénje igazán szimpatikus, csak eléggé félelmetes.

– Még hogy félelmetes. A fejem leszedi néhanap. Merthogy szerinte egy csöpp eszem sincs, kérem.

– Komolyan?

– Ejnye, miért így mondja? Sok embert néznek sült bolondnak, ők meg nagyot röhögnek a markukba.

– Mr. Duke – jelentette be a szobalány.

Mr. Duke új jövevény volt. Szeptemberben ő vette meg az utolsó szabad villát. Tagbaszakadt férfi, kevés szavú, szenvedelmes kertész. Mr. Rycroft, a madarak szerelmese, közvetlen szomszédja vette pártfogásába, nem törődve némelyekkel, akik megpendítették, hogy Mr. Duke ugyan roppant kellemes és szerény, de vajon kifogástalan – hm –, valóban kifogástalan úriember? Nem kereskedő véletlenségből, aki becsukta a boltot?

Senkinek sem akarózott megkérdezni tőle – hallgatólagosan eldőlt, hogy jobb a tudatlanság. Mert a tudat kínos lenne, és a pár fős közösségben mindenkivel ápolni kell a kapcsolatot.

– Ilyen időjárásnál nincs túra Exhamptonba, igaz? – kérdezte Mr. Duke az őrnagyot.

– Kihagyom. Trevelyan nyilván nem számít rám estére.

– Hát nem iszonyat? – vetette közbe megborzongva Mrs. Willett. – Évről évre itt eltemetkezni rettenetes lehet!

Mr. Duke gyorsan végigmérte. Burnaby őrnagy szintén kíváncsian meredt rá.

De éppen hozták a teát.

Tartalom

1. Sittaford Lak

2. Az üzenet

3. Öt óra huszonöt perc

4. Narracott felügyelő

5. Evans

6. A Három Koronában

7. A végrendelet

8. Mr. Charles Enderby

9. Borostyános

10. A Pearson család

11. Emily nekilát

12. Az őrizetbe vétel

13. Sittafordban

14. Willették

15. Látogatás Burnaby őrnagynál

16. Mr. Rycroft

17. Miss Percehouse

18. Emily Sittaford Lakba látogat

19. Elméletek

20. Látogatás Jennifer néninél

21. Társalgás

22. Charles kalandjai az éjszakában

23. Hazelmoorban

24. Narracott felügyelő fejtegeti az esetet

25. A Deller kávéházban

26. Robert Gardner

27. Narracott a tettek mezejére lép

28. Bakancs

29. A második szeánsz

30. Emily magyarázata

31. A szerencsés

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0