BACTERIA

A tale of the thousand stars 2.

Megszámolok veled ezer csillagot

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: The Tale of the Thousand Stars

Angolból fordította: Tóth Attila

Illustration by Chonggong

Copyright © 2016 by Bacteria. All rights reserved.

Hungarian Translation © Tóth Attila, 2022

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9789635801350

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A mű kitalált történet. A nevek, a szereplők, a tevékenységek és események csakis a szerző képzeletének termékei. Bármilyen hasonlóság élő vagy halott személyekkel, illetve valós eseményekkel csak a véletlen műve.

9. fejezet

Korán reggel hangos kalapálás hallatszott, ám ez cseppet sem zavarta az iskolára felügyelő két katonát. Talán azért, mert valaki éppen egy teljesen helyénvaló dolgot tett.

Őfelsége, a király képét rakta egy jól látható helyre.

Tian a legkisebb szögeket választotta, hogy a már több éve használt, öreg bútor fája ne repedjen szét. Óvatosan verte be a szögeket, hogy azok csak félig menjenek be a fába, azután pedig leporolta a képet, amely már nagyon régen állt a könyvespolc hátsó részén.

Vékony kezével óvatosan feltette a naptárt a szögekre. Hátrább lépett, hogy megszemlélje munkája eredményét, barna tekintete megállapodott az előtte lévő, nyomtatott papíron, és eltűnődött.

A képen a király atya szívélyesen üdvözölte az idős nőket és férfiakat, akik egy távoli vidéken vártak rá, hogy köszönthessék. Az üzenet világos volt. Nem számít, hogy népe tagjai milyen távol élnek tőle, mindig ott vannak ennek a nagyszerű atyának a gondolataiban.

Az önkéntes tanár, aki nem minden hátsó szándék nélkül döntött úgy, hogy odamegy, nagy lélegzetet vett. Senki másért nem tenne ilyet, csakis saját magáért.

– Ez a papám inge.

Amikor meghallotta az ismerős, vékonyka hangot, odafordult a kislányhoz. A piros arcú gyermek vidáman mosolygott, és párszor meghúzta a rajta lévő akha ing alsó részét.

– Meg tudnád köszönni neki a nevemben?

– Anyukám megkérdezte tőle, és ő végül engedett. A mama kifejezetten neki készítette ezt az inget. – Mí Dzsu kuncogott, ahogy eszébe jutott, hogy micsoda vita tört ki náluk pár nappal korábban, amikor édesanyja elkérte apukája kedvenc, értékes ingét, amelyet az csak hébe-hóba viselt, és az új tanárnak adta, hogy megköszönje a tőle kapott segítséget.

– Jó lenne, ha megmondanád édesapádnak, hogy sajnálom az ügyet. – Kedvesen mosolygott, ahogy eszébe jutott a történet. – Aji itt lesz ma az iskolában?

– Már elindult. A papa háta rendbe jött. Anyukám azt mondta, el kell jönnie az iskolába, hogy senki se csaphassa be, és ne használhassa ki.

Tian a lány ártatlan szavait hallva bólintott. Elhatározta, hogy gyakorlati ismereteket tanít a gyerekeknek, amelyeknek hasznát veszik a mindennapi életben. Egy ilyen, mindentől távol eső faluban nem az iskolának, hanem az életnek kell tanulni.

A reggeli himnusz eléneklése után a diákok, akik már többen voltak, mint az előző héten, betódultak az egyszerű, bambuszból készített osztályterembe. Tian krétával felrajzolta a táblára a gyakori mértékegységek táblázatát a különböző mértékegységekkel. Odarajzolt még egy mérleget és pár kis vonalat is, amelyek a számokat jelezték
a diákoknak.

Fél nappal később megismételte az anyagot, hogy ellenőrizze, mennyit értettek meg belőle a gyerekek. Ujja hegyével letörölte a táblán lévő ábrákat, és új táblázatot rajzolt.

– Ha a nyíl erre a vonalra mutat, az mit jelent?

Az akha diákok a leírt számokra néztek, és felemelték kezüket, hogy megszámolják az ujjukat, ahogy tanították nekik.

– A nyolc vonal… nyolcszáz grammot jelent!

– Ha valaki azt mondja nektek, hogy ez ötszáz gramm, akkor hány gramm hiányzik?

– Háromszáz.

Tian mosolygott, és elégedett volt, hogy tanítási módszere működik.

– Ennyit mára, és most mehettek az ebédszünetre. –
A gyerekek a szavak hallatán megörültek, fogták a banánlevelekbe csavart és összekötött ebédjüket, és kimentek az osztályteremből.

A tanár maga is elővette az ebédes dobozát, amelyet kháma Bieng Lítől kapott még a reggel. A már kihűlt egyszerű ételek, mint az omlett, a csiliszósz és a puhára főzött zöldségek is nagyon ízletesek, ha valaki éhes. A városi fiú leült enni az osztályterem melletti, fából készített tornácra, és a diákjait figyelte, ahogy azok a zászlórúd körül játszottak és szaladgáltak.

Ahogy teli hassal hátradőlt a gyenge szélben és már majdnem elbóbiskolt, hirtelen zűrzavar támadt a hegyi törzs gyerekei között. A hangos kiáltozást hallva Tian kizökkent szendergéséből. Felállt, és kiment a gyerekekhez, akik mintha csak futva kergettek volna egy tárgyat, amely az ég közepén haladt.

A helyi és thai nyelvű kiáltások egyre hangosabbak lettek, és valahogy sikerült kihámoznia belőlük az „óriásmadár” szót.

Kezével árnyékolta a szemét, hogy védje a napsugaraktól, és felnézett. Az iskola egy magas sziklán épült, ezért jól láthatták, hogy mi repül a felhők között.

– Ez egy repülőgép. – Nevetett, két kezét a szája elé tette, és úgy próbálta mindezt elmondani a gyerekeknek, akik izgatottan kiabáltak, miközben karjukat kinyújtották, mintha a repülőgép szárnyai lennének, és jobbra-balra hajlongtak.

Amikor belefáradtak a játékba, az új tanár megtanította nekik, hogyan tudnak papírrepülőket készíteni, és délután versenyt szervezett azok eldobására. Legalább olyan ügyesek voltak, mint a városi gyerekek. Amikor már megtanulták, hogyan kell eldobni a papírrepülőket, elkezdtek változtatásokat végezni rajtuk. Picit meghajlították a szárny végét és behajtották az orr-részt, hogy a repcsi messzebb szálljon, mint az osztálytársaké.

Kár, hogy a sziklán túl erős volt a szél. Amikor a diákok eldobták alkotásaikat, azokat a szél felkapta és lecsapta a földre.

A játék utána már csak abból állt, hogy a földről szedték fel a repülőket, ezért a gyerekek hamar meg is unták. Tian visszahívta őket az osztályterembe, hogy folytassák az órát.

Ahogy könnyű angol szavakat tanított nekik, egyre inkább észrevette, hogy a kicsik meglehetősen egykedvűek.

– Annyira élvezitek a repülőket?

A gyerkőcök egymásra néztek, és Aji válaszolt.

– Repülni akarunk… fent az égen.

– Sok időbe kerül, amíg valakiből pilóta lesz, és nagyon nehéz megtanulni a repülést – válaszolta Tian, de a diákok ártatlan tekintetét látva tudta, hogy nem értették meg ezt a bonyolult magyarázatot. Összeszorította ajkát, és a diákok kijelentése után valamennyi szorítást érzett mellkasában.

– Van egy ötletem. Még ha nem tudtok is repülőgépet vezetni, van valami, amivel már most boldogultok.

– Mi az, P’Szí Tian?

A városi fiú arcán széles mosoly jelent meg, és szeme is úgy csillogott, mint egy rókáé.

– Most még nem mondom meg. A titkot holnap fogom felfedni.

Mivel a gyerekek nem kapták meg a választ azonnal, egyszerre hangos tiltakozásba kezdtek.

Tian korábban elengedte a diákokat, ő pedig egyenesen kháma Bieng Lí házához ment. Csak egy kicsit kellett várnia, és a farmról máris megérkezett az illető, akihez jött. A falufőnök előbb levette posztókalapját és leporolta nadrágja felső részét, és csak utána üdvözölte látogatóját. Tian azonnal felállt, és elindult az idős férfi felé.

– Kérdezni szeretnék valamit. Hogy juthatnék be a városba, most azonnal?

– Ki kell menned a főútig, ott meg kell várnod a kisbuszt, és estére már leérsz. Mire van szükséged?

– Az internetre. – A kháma arcán tükröződő értetlenség láttán ezt elmagyarázta. – Azt akarom mondani, hogy szeretnék megnézni valami információt, és a gyerekek számára is keresek dolgokat, a holnapi foglalkozáshoz. Megígértem nekik, hogy megtanítom őket a sárkánykészítésre.

– Sárkánykészítés? Mi ütött most beléd?

– Észrevettem, hogy milyen izgatottak lettek a repülőgép láttán, és arra gondoltam, hogy jó lenne, ha valami olyasmit készíthetnének, ami repül.

Kháma Bieng Lí ezen picit elgondolkodott.

– Rádión beszólok a laktanyába.

– Miért kell ezt elmondania nekik? Nem feltételesen szabadlábra helyezett fogoly vagyok. – Savanyú képet vágott, amitől a falufőnök elnevette magát.

– Nem vagy fogoly, de Puppa százados felügyelete alatt állsz. Éppen most volt egy összetűzésed Szakda mesterrel. Emlékszel rá? Jobban tennéd, ha vigyáznál magadra.

Az állítás második része egyértelmű, de az első…? Teljesen elképedt. Mióta áll annak a behemót tisztnek a felügyelete alatt?

Az önkéntes tanár felment a kháma házának felső szintjére, hogy ott várakozzon. Elkerekedett a szeme, amikor meglátta a készüléket, egy dobozt, rajta antennával és vállszíjjal.

– Katonai rádió! – Annál a két katonánál látott ilyet, akik a falu környékén járőröznek.

– Igen. A laktanyából kaptam életbe vágóan fontos esetekre.

– A kérésem ilyen vészhelyzetnek számít?

Bieng Lí elmosolyodott és egyáltalán nem sértődött meg egy olyan valakinek a csúfolódásától, aki a fia lehetne.

– A százados számára vagy életbe vágóan fontos. – A szavak hallatán Tian becsukta száját, mintha valaki elfordított volna egy kapcsolót, és nem szólt többet.

Odanézett és látta, hogy az idős férfi ügyesen kezeli a rádiót. Talán azért, mert a kháma két évig szolgált a hadseregben. A gombbal megkereste az előre beállított frekvenciát, majd beleszólt a mikrofonba.

Előbb fehér zaj hallatszott, majd egy hang is megszólalt.

– Eső 1 Csillag 3-nak, vétel.

– Csillag 3 Sasnak. Kru Tian most azonnal le akar menni a városba.

– Eső 1, vettük. Megmondjuk Sasnak. Hamarosan közöljük a választ.

A rádió elnémult. Bieng Lí megfordult, és teljesen meglepődött, hogy a padlón ülő fiatalember csillogó tekintettel nézi a rádiót.

– Tetszik neked a katonai rádió?

– Igen! Szerintem állati klassz. Szeretném szétszedni, hogy megnézzem, mi van benne. – Egyértelmű volt, hogy az eltelt néhány nap során visszatért a korábbi műszaki érdeklődése.

Miután évekig szenvedett a szívizomgyulladástól, és már majd megőrült tőle.

– Szétszedhetsz egyet, de nem ezt. Nem akarlak a börtönben meglátogatni – felelte Bieng Lí tréfálkozva, és utána újra megszólalt a rádió.

– Sas Csillag 3-nak, vétel. – Nem volt nehéz felismerni a mély basszushangot.

– Csillag 3, vétel.

– Sas most szolgálatban. Galambot küldjük. Beszélgetés lezárva.

Tian a nyakát vakarta, mivel nem tudta, hogy kiket takarnak a kódok.

– Feltételezem, hogy Sas Puppa százados, de kicsoda Galamb?

– Doktor Vaszant.

A fiatalabb férfi bólintott, de mélyen belül olyan érzése volt, mintha valaki pálcát dugott volna lelki világába, hogy felkavarja a frusztráció lerakódott rétegeit. A százados mindig Nam doktor segítségére hagyatkozik. Remélte, hogy azok ketten nem többek egymás számára, mint jó barátok, különben…

Különben mi van?

Kiseprűzte fejéből a gondolatot és megdörzsölte arcát, hogy ne is foglalkozzon ilyen butaságokkal, ám ettől még ugyanúgy benne maradt az őt mardosó aggodalom.

Doktor Vaszant, aki önként jelentkezett, hogy elvigye a tanárt a városba, a kis kunyhó előtt állt, és hívta. Tian bedobta hátizsákjába a régóta néma mobiltelefont, amelyet
a töltőkábelről vett le, berakott még egy füzetet és egy tollat is, és megjelent az ajtóban.

– Készen vagyok. Induljunk!

Vaszant, amikor azt látta, hogy a helyi ruhát viselő városi fiú egy modern hátizsákkal jön le a lépcsőn, hangosan elnevette magát.

– Ebben a ruhában jössz?

Tian végignézett magán, és vállat vont.

– Aha, így megyek. Szerintem tök jó. – Történetesen sietett. Attól félt, hogy ha sokáig készülődik, akkor az összes papírbolt bezár, mire beérnek a városba.

– Nekem tetszik. Elragadó vagy benne. – A fiatal orvos elfojtott egy kuncogást, és megveregette a fiú vékony vállát, hogy a főúton várakozó katonai dzsip felé terelje.

A szürkületben a hegyi táj festői látványt nyújtott. Mivel a tél elején már elég alacsony volt a hőmérséklet, akár azt is képzelhették volna, hogy Európában járnak. A fiatalember ennek ellenére nem értékelte a látványt. Tíz körmét az ülésbe mélyesztette, és szinte a huzatot is letépte, amikor a jármű korlát nélküli kanyarhoz ért. Elég egyetlen rosszul kiszámított kormánymozdulat, és máris egy szakadék mélyén kötnek ki.

Tian felemelte kezét, hogy letörölje a homlokán gyöngyöző izzadságot. Annak idején gyorsulási versenyeken indult, de az ő képességei meg sem közelítik az orvoséit, aki úgy vezeti az autót, mintha legalábbis Forma–1-es versenyző lenne.

– Testv… P’Doktor… tudna kicsit lassítani?

– Hiszen sietsz. Vagy nem? – Gyorsan sebességet váltott, és hirtelen elfordította a kormányt, hogy bevágjon egy teherautó elé. Utasa nagyokat nyelt.

– A városba sietek… és nem a pokolba.

– Ne aggódj, van nálam egy nagyon jó talizmán, amelyik garantálja a hosszú életet. – Vaszant barátságosan a fiatalabb férfira kacsintott, aki olyan képet vágott, mint aki éppen patkánymérget nyelt. Nem tréfált, amikor azt mondta, hogy nagyon fél.

A katonai jelzésű dzsip a szokásos két óra helyett kicsivel több mint egy óra alatt ért le Csiangrajba… egy darabban. Tian megkönnyebbülten, nagyot sóhajtott. Egy csodában már része volt, amikor túlélte a műtétet, és nem áll szándékában túl korán a pokolra kerülni.

– A piacra megyünk. Ott sok internetes bolt van – mondta a vezető, amikor megálltak egy közlekedési lámpánál.

– Oké. És… máshová is el kell még mennie?

A kínai beütéseket is mutató férfi sokat sejtetőn elmosolyodott.

– Te sem szeretnéd, ha megtudnám a titkodat, ugye?

– Nekem nincs titkom. – Ezzel most igazat mondott. Nem volt egy titka; sok titka volt.

Az orvos csettintett.

– Neked is megvan… az a titkod. – Megfordult, és belenézett a fiú szép, mandulabarna szemébe. – …a szív titka.

Tian ettől egész elképedt, és próbálta megemészteni a szavak jelentését. Sima arcán mély redők jelentek meg, mintha valami kegyetlen nyilatkozatot hallott volna
éppen.

– Ilyen undorító dolgokat tanítottak maguknak a fegyveres erőknél? A százados legalább annyira rossz. – Meg mert volna esküdni, hogy az utolsó szavakat teljesen suttogva mondta, de nem kerülték el a doktor fülét.

– Na tessék! Miféle hülyeségeket mondott neked a százados? Biztosíthatlak, hogy a fickó korábban soha senkinek nem mondott ilyet.

Az orvos hangja tréfás volt, de Tian messze nem tartotta a dolgot mulatságosnak.

– Mire gondol?

A mély, lágy hang olyan komoly volt, hogy az orvos abbahagyta a viccelődést. Elég okos volt ahhoz, hogy tudja, bizonyos határokat nem szabad átlépni. A szív dolgai csak két emberre tartoznak, és senki másra. Ha tartózkodó barátja nem akarja, hogy a fiú megtudja, akkor most igazán nem neki kell felfednie az őrzött titkot.

– Semmire, csak tréfáltam.

Tian nem akart faggatózni, ezért néhány percig csak csendben ült és nézelődött az ablakon át, de utána újra megszólalt.

– Azt hittem, hogy maga és a százados… khm… – kezdte dadogva – egymás szeretői.

A nagy dzsip olyan hirtelen állt meg, hogy Tian majdnem beverte fejét a műszerfalba. Hátulról hangos, dühös dudálás hallatszott, ami arra késztette a doktort, hogy újra elinduljon.

– Hülyéskedsz velem? – kérdezte Vaszant, és kényelmetlenül érezte magát.

Az akha öltözéket viselő városi fiú lefelé nézett, és hebegve válaszolt.

– Nem… egyáltalán nem.

– Adjak most neked egy őszinte, komoly választ?

– Az jó lenne. – Ez a felelet még a korábbinál is halkabb volt.

A katonaorvos kihúzta magát a kormány mögött, és nagyot sóhajtott.

– Van egy barátnőm, és jövőre összeházasodunk.

– Ba… barátnője?

– Igen, egy lány. És még milyen csinos! Egy bangkoki gyerekkórházban doktornő.

– Ez azt jelenti… hogy a százados szíve darabokra tört.

Vaszantnak nevetni lett volna kedve, de visszatartotta.

– Sajnálod őt?

A barna szemű fiú ránézett az orvosra, de gyorsan el is fordította tekintetét, mint akinek rossz a lelkiismerete.

– Nos… én… csak megjegyeztem. – Igazából a NEM szót szerette volna kiáltani, ám az valahogy a torkán akadt.

– Rendben van. – A doktor megsajnálta a fiatalabb embert. – Most semmit nem kell elmondanod nekem, ha nem akarod. Biztosíthatlak, hogy a Pu és köztem lévő kapcsolat csak szoros barátság, de nem annyira szoros. Erre az életemre megesküszöm. – Nem tudta megállni, hogy ne szúrjon be egy burkolt célzást. Az út többi részén már csendben voltak, amíg el nem érték az ingázókkal teli, zsúfolt várost.

Vaszant leállította a motort, és megszólította a fiatalembert, aki szórakozott arckifejezéssel nézett ki az ablakon.

– Tian…

A fiú olyan arccal fordult feléje, mintha valami álmodozásból zökkentették volna ki.

– Igen?

– Taszítanak téged az olyan nagydarab emberek, mint Pu?

Tian egy másodpercig teljes csendben volt, mintha valami választ készülne megfogalmazni.

– Taszítanak? Milyen módon?

– Ugyanúgy, mint amikor azt hitted, hogy Pu és én szerelmespár vagyunk. – Az orvos mosolya olyan őszinte volt… megismerkedésük óta talán a legőszintébb, hogy a fiú egész ideges lett tőle.

– Az ismerősöm, tehát nem taszít. De más téren… igazából nem tudom. – Pillanatnyilag ez volt a helyes válasz. Megmozdult, mintha ki akarna szállni az autóból, de megállt és úgy kezdett beszélni, hogy közben nem nézett az orvosra.

– Sajnálom, hogy egyáltalán szóba hoztam a dolgot. Felejtse el! – Ez nem olyan téma, amelyet férfiaknak meg kell beszélniük, gondolta, kiugrott az autóból, és arcából kisöpörte az odahulló hajat, miközben elméjében a legkülönbözőbb gondolatok kavarogtak.

Vaszant is kiszállt, és a fiú után kiáltott.

– Egy óra múlva találkozunk az autónál! Elviszlek a papírboltba. – Annak ellenére, hogy a karcsú alak válasz nélkül távolodott, az orvos biztos volt benne, hogy Tian hallotta szavait.

Nem tudta, hogy a célzás nem volt-e túl erős. A lüktető halántékát dörzsölte, és aggódott, nem avatkozott-e be valakinek a szerelmi életébe. Katona barátja szerényebb, mint ahogy az emberek gondolnák. Puppa ismeri a saját nemi beállítottságát, de hatalmas bűntudat is van benne, ha a már elhunyt szüleire gondol. Ezért is vonult vissza a város fényeitől és kísértéseitől, és tett fogadalmat, hogy utolsó leheletéig agglegényként szolgálja országát a határon.

Nem gondolja, hogy ez a helyes döntés.

A háttérbe vonult tigrisnek nem távolról kellene figyelnie epekedve az ég ajándékaként kapott, zamatos szarvashúst, amíg teste el nem fonnyad. Ha Tian nem így gondolja, az kicsit kellemetlen, ám nem tragikus. De ha a fiú viszonozza az érzelmeket, akkor két szív egybeolvadhat.

Tian addig ment, miközben nem is figyelt a környezetére, amíg nem talált egy boltot egy üzletházban, ahol volt internetes szolgáltatás. Belépett, és az új vásárló láttán a képernyő mögött ülő tizenéves fiú rögtön felnézett. Tetőtől talpig végigmérte, tekintete elidőzött az erdei öltözéken, majd gúnyosan megszólalt:

– Melyik hegyről csöppentél ide? – Ezt nem túl halkan kérdezte, így az üzletben lévő férfiakból és nőkből kuncogást váltott ki.

Ez volt az első alkalom, hogy Tianba belenyilallt a tudat, pusztán a külleme miatt lenézik. Ha ez a múltban történik, akkor most hozná a bandáját, hogy felgyújtsák az üzletet, majd pénzköteget lobogtatna, hogy mindenkit elhallgattasson. Most azonban rájött, hogy ez teljesen felesleges lenne. Az ilyesmivel korábban sem ért el semmit, csak egy kalap pénzt vesztett.

Vékony ajka halvány mosolyra húzódott. Áthajolt a pulton, ahol a tizenéves ült.

– Ugyanarról a hegyről, ahonnan a te apukád is lemászott. Vigyázz a szádra, és figyelj arra, hogy mit mondasz, te seggfej. – A dermesztő halk hang, amitől az alkalmazott gerincén végigfutott a hideg, nem illett az erőszakos szavakhoz.

– Mi… miben segíthetek, testvér?

– Az internetet akarom használni. – Tian laza mozdulattal feltette a gengszterkalapot, megfélemlítő tekintettel nézett a fiúra, és újabb kijelentést tett. – A telefonom akkumulátorát is fel akarom tölteni.

– Tessék, érezd magad otthon! Bárhol leülhetsz. A konnektor a számítógép asztala alatt van. – A fiatal fiú hebegett, és úgy próbált az új ügyfél kedvére tenni, mintha az élete függne tőle.

– Köszönöm, haver. – A hegyi törzs ruháját viselő városi fiú a számítógépasztalok felé fordult, de érezte, hogy a képernyők mögül mindenki őt nézi, ezért felkiáltott.

– Most mi a fenét bámulnak? Meztelen vagyok, és a tökömet akarják látni, vagy mi? – Teljes csend lett az üzletben. Tian elégedetten mosolygott, és egy nyugodt sarkot keresett, ahol intézheti az ügyeit.

A hegyi törzs szélhámosa lehajolt az asztal alá, és bedugta a töltőkábelt a konnektorba. Pár perc múlva a drága mobiltelefon életre kelt. Beírta egy olyan barátjának a számát, aki tudja, hogy ő hol van, azt is megkérdezte, hogyan kell sárkányt készíteni, és várta a választ.

A telefon többször kicsengett, mielőtt felvették.

– Tian, te csirkefogó!

A befolyásos katonatiszt fia távolabb tartotta a fülétől a telefont, majd válaszolt.

– Ne üvölts ennyire, te lökött. Beszakad a dobhártyám.

– Ember, hol a bánatos francban voltál az elmúlt két hétben? Nem tudtalak elérni. Már arra gondoltam, hogy illegális munkások megöltek.

Csak két hét telt volna el azóta, hogy meglépett? Miért érzi vajon örökkévalóságnak?

– Nincs térerő a hegyek között. Csak most jöttem le a városba – felelte.

– Árulj el valamit! Módszertani színjátékgyakorlatot végzel úgy, hogy önkéntes tanár vagy a hegyek között? Biztosra vettem, hogy három nap elteltével hazarohansz.

Talnak igaza van. Ő már az első éjszaka össze akarta csomagolni a holmiját, hogy távozzon.

Amikor azonban elhatározta, hogy mégis kitölti az időt, rájött, hogy a helyzet nem is olyan rossz, és igazán élvezi a falusiak kedvességét.

– Jól vagyok. Végigcsinálom. – Ezután rátért a lényegre. – Azért hívlak, hogy az otthoni helyzetről kérdezzelek. Valami nincs rendben. Korábban még akkor is, ha csak pár órára mentem el, a telefonom szinte egyfolytában szólt. Most már két hete távol vagyok, és csak egy levelet hagytam hátra, hogy mindent megmagyarázzak. Nem hinném, hogy a szüleim ennyire megértők lennének.

– Úgy gondolod, hogy egy olyan nagykutya, mint a papád, nem képes megtalálni? – kérdezte a szövetségese.

– Természetesen képes lenne rá. Ezért is tartom furcsának, hogy senki nem próbál a nyomomra bukkanni, hogy visszavigyen.

– Ez azt jelenti, hogy azért vagy most ott, mivel apukád jóváhagyta.

Barátja hangjából az derült ki, hogy teljesen biztos az állításában.

– Apa emberei elmentek hozzátok?

– Hogy mi? NEM! – Tal szokásos mély hangja most egészen hangos volt, amitől Tian elkomorult.

– Biztos vagy benne?

A kérdés hallatán Tal hangja tovább erősödött.

– Miért kérdezed ezt tőlem? Senki nincs a nyomodban. Ezt akartad tudni? Mi mást akarsz még?

– Semmit. Jól van hát. Van valami, amit még meg kell keresnem az interneten. – Mielőtt azonban befejezte volna a hívást, barátja folytatta.

– Mi a csuda az a valami? Lehet, hogy tudok segíteni. Van időm, és unatkozom.

Tian kuncogott.

– Megtanítom a hegyi törzs gyerkőceinek, hogyan kell sárkányt reptetni{1}. Akarsz ebben segíteni?

– Úgy érted, hogy a maszturbálást tanítani? Te nem vagy komplett.

– Igen, persze, nem vagyok komplett. Megtanítom nekik, hogyan kell madársárkányt és kígyósárkányt felhúzni a levegőbe, hogy azok elérjék a mennyországot. – Bangkoki barátja előbb sokáig átkozódott, hogy milyen tréfa áldozata lett, majd letette a telefont.

Tian kuncogott és boldognak érezte magát, hogy sikerült egy kis gőzt kieresztenie. Az egér mozgatásával megkereste a sárkány készítéséhez szükséges anyagokat és a készítés módját, majd mindent leírt a füzetébe.

Amikor már közeledett a találkozó ideje, felkapta a holmiját, és a pultnál kifizette az internethasználat díját. A tizenéves fiú, aki a boltot vezette, majdnem egy egész szabad órát adott neki. Ezután visszasietett a parkolóba, ahol Vaszant doktor már várta.

A tanár próbát tett az anyagokkal, amelyeket Nam doktor fizetett ki. Az internetes oldalról kimásolt utasítások alapján készített egy egyszerű sárkányt. Vékony és erős papírt használt hozzá, ragasztót és kenderkötelet. Magának a váznak az elkészítéséhez a kunyhó körüli fákról tört le gallyakat, amelyeket kihegyezett. A bambusz éppenséggel jobb lett volna, mivel az könnyebb.

Késő estig bíbelődött vele, míg végül elégedett volt a művével, akkor elaludt, és a hajnali napkelte után ébredt fel. Olyan későn kelt, hogy csak fogmosásra volt ideje és arra, hogy egy kevés hideg vizet locsoljon magára. Felöltözött, és nagy tempóban indult el az iskolába, mindkét karja tele volt a sárkánykészítéshez szükséges eszközökkel.

Amikor megérkezett, a diákok már elénekelték a nemzeti himnuszt és elfoglalták helyüket az osztályteremben.

Megállt, amikor meglátta a zöld pólót és terepszínű nadrágot viselő magas tisztet és a két katonát, akik bambuszszárakat vittek, és letették őket a küszöbre.

Puppa százados felnézett, és a pillantásuk találkozott.

– Miért néz így rám? Nincs szüksége ezekre a bambuszokra? Kihegyezzük őket magának.

– Nem mondok semmit – vetette oda, és lecsapta az eszközöket az asztalra. Még mindig kényelmetlen érzéssel töltötte el az, amiről az előző nap beszélt az orvossal. Még akkor is, ha a százados és az orvos nem szeretők, ez nem jelenti azt, hogy a százados nem táplál romantikus érzéseket iránta. Vállat vont, bement a kis osztályterembe, és oda se figyelt a magas férfira, aki őt bámulta.

A százados tekintetével követte a fiatalembert, aki, furcsa módon, most tartózkodott a tőle megszokott, csípős választól. Vaszant sokat sejtetőn mosolygott, amikor Tiannal visszatért a városból, és egy árva szót nem szólt.
Ő most arra gondolt, hogy ez a fecsegő alak nem mondott-e el valami olyasmit, amit nem kellett volna elárulnia.

A fiatal százados szomorúan megrázta fejét. Utasította a két katonát, hogy lássanak hozzá a bambuszok vágásához.

Miközben a katonák bozótvágó késekkel a bambuszszárakat darabolták fel vékony rudakká, a százados hallgatta, ahogy Tian mély hangján az órát tartja, és a gyerekek versenyeznek, hogy melyikük tudja előbb megadni a helyes választ.

– Hihetetlen, nem? – szólalt meg az egyik katona, aki már a fogadóünnepségen is látta az új önkéntes tanárt. – Először nem gondoltam, hogy itt marad.

Puppa felvonta szemöldökét.

– És most?

– Szerintem itt lesz egy darabig.

A százados egy pillanatra elhallgatott, és mosolygott.

– Még ha akarna sem maradhatna sokáig. Fényesebb jövő áll előtte, és nem lenne szabad őt itt tartanunk.

– Én is így gondolom. Annyira fiatal.

– Ez igaz. Még az egyetemet sem fejezte be – jegyezte meg Puppa, félig magának.

– Kár pedig. Úgy tűnik, hogy a gyerekek is és a helyiek is szeretik őt.

A százados nem szólt semmit, inkább nekilátott, hogy svájci bicskájával simítsa és hegyezze a bambuszszárakat. Az ebédszünetben odaadta az ételhordóban lévő ennivalót a tanárnak. Egyszerű étel volt, az előző napi ebédről maradt főtt tojás édes barna mártásban, és fokhagymás sertéshús.

Tian, aki leült, és kanalára tette a sötét, szárított tojást, fancsali képet vágott.

– Biztos benne, hogy ezt megehetem? Olyan, mint egy festett tojás.

– Nem tudom, hogy mire gondol. A szín azt jelenti, hogy a tojás kiváló, és pont ilyennek kell lennie. – Egy katona nevetett.

– Ezt éppenséggel el is hihetem. – Már nagyon éhes volt, hiszen reggel óta semmit nem evett. Még ha benzolban főtt tojásról lenne szó, akkor is behabzsolná. Szájába vette a rizst, lenyelte, és nagyon örült, hogy nem kell ügyelnie az illemszabályokra.

– Készített már valaha sárkányt? – kérdezte Puppa kíváncsian, de válaszul először csak egy meglepett pillantást kapott.

– Egy nemzetközi iskolában tanultam, és most látok először sárkánykészítéshez való papírt – mondta Tian tárgyilagosan, miközben az egész üveg vizet benyakalta azután, hogy megette az ebédjét.

A százados összehúzta vastag, sötét szemöldökét.

– Akkor most hogyan fogja megtanítani a gyerekeknek?

– Nem olyan bonyolult. Tegnap este készítettem egyet, és úgy is néz ki, mint egy sárkány.

– És reptetni is tudja? – A százados izzadni kezdett, mivel már előre érezte, hogy valami igencsak rosszul fog alakulni.

– Megnéztem egy YouTube-videón. Szaladni kell, és a szél egy idő után felemeli a sárkányt. – A válasz hallatán
a századosnak kedve lett volna megkopogtatni a halántékát.

– Tehát… még sosem reptetett sárkányt.

– Ilyet nem. – Tian arca gúnyos mosolyra húzódott. – Egy másfajtát azonban igen… ami a nadrágomban van.

Puppa savanyú képet vágott. Kihúzta magát, és odahajolt a férfihoz, aki keresztbe tett lábbal ült előtte.

– Remek. Nos, készen áll velem egy sárkányröptetésre?

Ahogy Tian számára világos lett a burkolt célzás, sima arca kivörösödött, ő pedig egészen megriadt. Nem is annyira a szexuális célzástól, hanem attól, hogy a napbarnított arc milyen közel került hozzá.

– Én… én maradok a papírsárkánynál. – Elfutott, és a három katona közben hangosan nevetett. Úgy tűnt, hogy gúnyolódnak rajta.

Amikor az óra egyet ütött, az akha gyerekek visszaszaladtak az osztályterembe, hogy meghallgassák, mit csinálnak aznap. Tian a kézzel szőtt helyi öltözékben firkált valamit a táblára. Az első rajz úgy nézett ki, mint egy kereszt, benne egymáshoz kapcsolódó vonalakkal.

Az új önkéntes tanár megfordult, és rámosolygott
a diákjaira.

– Sárkányt fogunk készíteni.

– Mi az a sárkány? – kérdezték a gyerekek hangosan.

– Valami, ami repül. – Nem tudta, ezt hogyan magyarázhatná el. – Lássunk hozzá, és rájöttök – adott bizonytalan választ, majd mindenkit odahívott maga köré, hogy megmutassa, hogyan kell sárkányt készíteni.

Lerakott a földre két harminccentis, vékony, kihegyezett bambuszrudat. Megvárta, amíg a gyerekek is azt teszik, és akkor a százados mindenkinek adott egy-egy kenderkötelet, hogy csavarják rá a rudakra ott, ahol azok érintkeznek. Miután a rudakat szorosan összekötötték, Tian segített a gyerkőcöknek, hogy kötelet kössenek a négy favégre, és így rögzíthessék a rudakat, formát adva a sárkánynak.

Az önkéntes tanár felvett párat a színes papírok közül, és rájuk tette a sárkány vázát. Látta, hogy a papírok a váznál nagyobbak, ezért ollóval levágott belőlük. Vonakodó segítője odaadta a ragasztót, és leguggolt, hogy segítsen neki feltenni a papírt a vázra. A gyerekek közben mindezt csillogó szemmel, izgatottan figyelték.

– Csak vékony réteg ragasztót tegyen rá! – mondta Tian, és megmutatta, hogy mennyit.

– Miért?

– Megnéztem egy, az összeállításhoz utasításokat adó videót. Azon még füstölőt is használnak, hogy kiégessék a fát. Bizonyára a sárkány súlya miatt. A ragasztótól nehezebb lesz. Ha valamit a szél erejével akarunk a levegőben tartani, akkor a lehető legkönnyebbre kell készítenünk. Ha túl sok ragasztót teszünk rá, akkor a réteg nagyon vastag, és sokáig tart, amíg megszárad. A vékony papír még át is nedvesedhet tőle, és akkor a sárkány nem repül.

Puppa finoman elmosolyodott. Amikor a fiú szenvedélyesen beszél valamiről, ami nagyon fontos a számára, szinte átalakul, és egész másként viselkedik, mint általában. Barna tekintetében még elszántság is tükröződött.

– Akkor egy nehéz repülőgép hogyan tud repülni?

– Egy repülőgép súlyát a szárnyak tartják meg. Erre a célra lettek tervezve. A repülőgép haladása közben a szárny felső ívén a levegő gyorsan áramlik a szárny hátsó éle felé. Az alsó felület vonalában azonban az áramlás lassúbb, ezért ott megnő a légnyomás, ami viszont felhajtóerőt hoz létre. Felhajtóerő azonban kizárólag mozgással képezhető. Minél nagyobb a sebesség, annál gyorsabban áramlik a levegő a szárnyfelületen, minek hatására a felhajtóerő is megnő. Egy repülőgépnél a motor képezi a felhajtóerőt, a sárkány esetében viszont mi hozzuk létre azzal, hogy húzzuk a sárkányt, és futunk vele. – Tian tekintete elkomorult. Próbált ugyan a laikusok nyelvén beszélni, de ettől a mondandója még nem lett érthetőbb. Ahogy rápillantott a mellette álló férfira, hirtelen nagyon bosszús lett. – Rászedett, hogy kiselőadást tartsak, ugye? – Egyébként miért vigyorgott volna annyira ez a szörnyeteg, ahogy ő hosszasan magyarázott? A tekintete is olyan fényes volt, hogy neki kedve lett volna kikaparni a két szemét, hogy gurigázhasson velük, mintha csak márványgolyók lennének.

– Nem szedtem rá. – A százados köhintett, és próbálta nem mutatni, hogy a kölyök rátapintott az igazságra, és még azt is látta, hogy mosolyog. – De legalább valakinek örömöt szerzett vele, nem?

Örömöt? Mit ért az „örömön”? És kire gondolt a százados? Arra célzott, hogy jó volt neki őt hallgatnia, vagy ő örült annak, hogy beszélhet? Tian lefelé nézett és azzal foglalta el magát, hogy a papírt ráhajtotta a sárkány vázára, miközben egy szót sem szólt.

Végül sok színes sárkányt készítettek, és már csak díszíteni kellett őket valamivel. A tanár megengedte a gyerekeknek, hogy szétvágják a papírlapokat, és színes tollakkal nekik tetsző mintákat rajzoljanak a sárkányokra. Az utolsó lépésként a kenderkötelet előbb rátekerték a váz végeire, majd a rövid bambuszrudakra, hogy elkészítsék a merevítő tengelyeket.

Ő is a saját sárkányán dolgozott és várta, hogy a gyerekek befejezzék a rajzolást, de valami sokkal bonyolultabb dolog járt a fejében.

A mérnökhallgató keresztbe tett bambuszrudakat használt, de a kereszt vízszintes részét alkotónak hosszabbnak és vékonyabbnak kellett lennie, mint a hosszantinak. Zsineggel összeerősítette a rudakat, és az egyik szárny végére csomót is kötött, csak azután hajlította le kismértékben. A zsineget szorosra húzta a másik oldalon, majd hozzákötötte a rövidebb tengely csúcsához. Ugyanezt megtette mindkét szárny végén.

– Ez most csillag formájú sárkány lesz? – kérdezte Puppa, ahogy törökülésben ő is elhelyezkedett a tanár mellett.

– Ezt már a váz alapján meg tudja mondani? Nem rossz – mondta Tian, de nem igazán lehetett eldönteni, hogy dicséretnek vagy gúnynak szánta.

– Szegény körülmények között nőttem fel, és ezek voltak gyerekkorom játékai, habár én magam sosem készítettem ilyet – mondta a tiszt, és lerakta a bambuszrudakat a vázhoz.

Tian narancssárga papírral beburkolta a vázat, egy citromsárgát pedig csíkokra vágott, hogy bojtot készíthessen a szárnyak díszítéséhez. A leírás alapján egy kis súly hozzáadásával a csillag alakú sárkány kiegyensúlyozottabb lesz, és könnyebb vele a manőverezés. Megfordult, hogy a jó megjelenésű tisztre nézzen, ám az addigra eltűnt, csak a kész sárkány volt a helyén.