Ahhoz, hogy a SZK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Jan Carson

Firestarters

TRANSWORLD IRELAND,

Penguin Random House Ireland, 2019

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Joó Attila

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

A könyv megjelenését támogatta:

ISBN 978-963-551-168-6

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2019 by Jan Carson

© Hungarian translation 2024, Joó Attila

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Szüleimnek, szeretettel és köszönettel

Az angol nyelvben a „siren” szónak két jelentése is van:

1. sziréna: főnév (többes szám: szirénák), hosszú figyelmeztető hangot adó készülék

2. szirén: főnév (többes szám: szirének), nő vagy szárnyas teremtmény a görög mitológiában; éneke romlásba dönti a gyanútlan hajósokat

Régen voltak olyan angyalok, akik eljöttek, kézen fogták a férfiakat, és kivitték őket a pusztítás városából. Manapság nincsenek fehér szárnyú angyalok. Ennek ellenére a férfiakat mégis elvezeti valami a fenyegető pusztítás elől: egy kéz simul az övékébe, és gyengéden egy nyugodt, fényességes helyre vezeti őket úgy, hogy soha többé nem néznek vissza; és lehet, hogy ez a kéz egy kisgyermeké.

(George Eliot: Kései boldogság
[Gebula Judit fordítása])

JÚNIUS

Jonathan

A FÜLED nem olyan, mint az enyém.

Három hónapba telt, mire észrevettem ezt. Sajnálom. Nem is igazán sajnálom. Sokat gondolkodtam. Annyi minden miatt kell aggódni, most pedig ketten vagyunk. Nem voltál itt. Aztán itt termettél. Nem szóltál, hogy jössz. Nem üzented meg. Hogy is tehetted volna? Mindegy, sokkolt a dolog. Egyik reggel én voltam én. Másnap reggel mi voltam. Nem volt elég időm felkészülni; nem volt elég időm elfutni.

Még mielőtt megjöttél volna, már féltem. Félelmeim szanaszét hevertek a szobákban, és mindig gondosan becsuktam minden ajtót. Mivel gyorsan mentem egyik szobából a másikba, megtehettem, hogy nem veszem észre a növekvő rendetlenséget. Miután megérkeztél, már semmi sem választotta el egymástól ezeket a félelmeket. Egyéni félelmeim egyesültek, mint vadul összefolyó tócsák, a végén egy egész tó volt a kezemben. Nem látszott az alja. Nem láttam a partjait. Fuldokló férfi voltam.

Írtam egy listát azokról a félelmekről, amelyek érkezésed előtt nem léteztek: félelem az emberektől és félelem az emberek hiányától, félelem a pénztől, telefonoktól és az időtől. Félelem a csendtől és félelem a hangoktól. Félelem attól, hogy fejre ejtelek, a fejed pedig kettéhasad, mint egy tojás, és kifolyik belőle minden, ami kifolyhat. Úgy gondoltam, olyan lehet ez a lista, mint egy létra, amelyen felfelé menet kimászhatok magamból. De az egyik félelem táplálta a másikat, és nem volt elég papír, hogy az összes félelmetes gondolatomat leírjam. Végül nem is tettem meg, mert attól féltem, hogy megtalálják, és felróják nekem. Íme, egy újabb félelem a listán.

Te és az irántad érzett aggodalom kezd elfeledtetni minden egyebet. Nem volt időm észrevenni a füled. Ma reggel viszont, amikor kiemeltelek a fürdőkádból, nem a munkámon vagy a reggeliden járt az eszem. És nem is azon, hogyan esik szét körülöttünk mindenféle úton-módon ez a ház. Hétvége van. Úgy döntöttem, hogy leülök, és kifújom magam kissé.

Jó pár hete annak, hogy legutóbb leültem, és nem álltam fel rögtön. Az idő a legfontosabb dolog, amelyet elvettél tőlem: az idő és a távozási engedély. Ma reggel időt szakítottam arra, hogy alaposan megnézzelek. Még a fürdőszobai tükör fölötti hosszú lámpát is felkapcsoltam. Szerintem élvezted, hogy nézlek. Rám mosolyogtál. Ez volt az első alkalom, amikor rám mosolyogtál. Ebben biztos vagyok. Úgy nézem a szádat, mint valami órát. A szád valamilyen óra, én pedig semmit sem tehetek azért, hogy lelassítsam.

Rózsaszínű voltál a fürdőtől. Az a fajta rózsaszín, amely tulajdonképpen fehér, és apró piros pöttyök ezrei borítják. Mint egy festmény. Körmeid élesek voltak. Levágni vagy lerágni? Azt olvastam az interneten, hogy az első néhány hónapban ajánlatosabb lerágni. Lehet, hogy ma este meg is teszem. Nedves hajszálaid a fejedre tapadtak. Olyan a hajad, mint a dombok szintvonalai egy térképen. Rendszerint göndör hajfürtök borítják a fejed. Olyanok, mint valami pajzs, eltakarják az arcod szélét. Ettől úgy nézel ki, mintha titkolnál valamit. Szerettem nézni a haj nélküli fejed alakját. Olyan madárfiókákra emlékeztetett, amelyek még nem kezdtek tollasodni. Vagy nagyon öreg emberekre. A fürdőszoba ablakához emeltelek, és ide-oda forgattalak a nedves fényben. Az volt az első alkalom, amikor valóban felfigyeltem a füledre.

Nem arról van szó, hogy nem érdekel a füled. Mindig is gyanítottam, hogy a helyén van. Ugyanúgy tudtam róla, mint arról, hogy vannak kéz- és lábujjaid, szemed, és valószínűleg lesznek fogaid; tudtam minden szervedről – léteznek, és halkan teszik a dolgukat. Ez nem csupán szakmai kérdés volt a részemről. A te esetedben csakugyan érdekelt a dolog. Amikor testeket veszünk szemügyre, könnyű magától értetődőnek tartani a nyilvánvaló csodákat. Azokról a részletekről beszélek, amelyek minden emberi teremtményre jellemzőek. Az általános sajátosságok közül ide sorolom a mosolyt, az alvást és bizonyos motorikus reakciókat. Különös figyelmet fordítottam a szeplőidre. Meg a hajadra. Szokatlanok és igazán feltűnőek. Nem tudom, hogy a társaid szépnek vagy csúnyának tartják-e majd ezeket. Nem az én dolgom eldönteni.

A hajad olyan fekete, hogy szárazon is nedvesnek tűnik. Ez nem jó jel. De nem a legrosszabb. Sok nőnek van fénylő haja. Állandóan ezt hajtogatom magamban, csak éppen nehéz elhinni, hogy igaz. A legrosszabbat könnyebb.

Ha őszinte akarok lenni, a hajad miatt tettem kalapot a fejedre. És a szád miatt gondolkodom azon, hogy símaszkot kellene viselned. Valahányszor nedves, fekete hajadra nézek, mindkettőnkért aggódom. El sem akarom hinni, hogy van szád is. Tudom, hogy a száj fontos – lélegzés meg ilyenek –, de a tiédre egyszerűen nem vagyok képes ránézni. Piros színe egy mentőautó szirénájára emlékeztet, amely azt jelzi, hogy valamilyen szörnyű dolog történik éppen, és ezt hamarosan magam is láthatom majd. A szádra akarom tenni a kezem. El akarom tüntetni.

Most pedig, ma reggel itt az újabb félelem a listán. Észrevettem, hogy a füled nem olyan, mint az enyém.

Ez nem jó jel. Hasonlóságok terén édesanyád 2:1-re vezet. Csak a szemed olyan, mint az enyém. Úgy kapaszkodom a szemedbe, mint egy horgonyba. Pontosan olyan dióbarna, mint az enyém. Szeretem nézni a szemed, szeretem látni a tükörképemet a feketeségben. Szeretem azt gondolni: Hát itt vagy, Kisember. Épp annyira vagy az enyém, amennyire édesanyádé.

Édesanyádnak tengerkék szeme volt. Minden más szín sértés lett volna. A tiéd viszont barna, mint a föld, mint a talaj, mint a fák törzse és a télbe málló őszi falevelek. Te föld-baba vagy, és jobb napokon elhiszem, hogy az enyém vagy. Pokolba a füleddel és a hajaddal!, mondom magamban. Édesanyádé lehetnek. Nem fontosak. A szemed az enyém. És ugyebár azt szokták mondani, hogy a szem majdnem ugyanolyan szent, mint a szív. A lélek tükre, ezt hajtogatják. Meg egyéb ilyen megnyugtató nézeteket. A szem nagyszerűbb, mint a haj meg a fül együtt. És nagy reményeket fűzök a kezedhez is, amely úgy szorul ökölbe, amikor alszol, mint az enyém. És az a kis, hurkaszerű lábad… Meg ahogy enyhén előredőlve átmész majd a szobán…

Mindent megteszek majd, hogy olyan legyél, amilyen én vagyok. „Így tartsd a hátad!”, mondom majd. „És ne úgy járj, mintha vízben tempóznál!” Állandóan eszedbe juttatom majd, hogy az emberek nem tudnak úszni. Nem engedem majd, hogy úszómedencéket és úszókat nézz a tévében. „A vizet ivásra és mosásra használjuk, másra nem.” Ezt mondom majd. Meg ezt: „Kulcsold össze a kezed, Kisember, az enyém vagy.”

Remélem, eljut majd a füledhez, de az is lehet, hogy már édesanyád dalait hallod.

Majd várok, és figyelem a szád.

A szádnál kezdődik vagy végződik majd a világ. Látni sem bírom. Ebben a pillanatban is figyelem, mint egy órát. Lesem, hogy mi jön ki belőle. Hogy kié vagy: az övé vagy az enyém.

1
Ez Belfast

EZ BELFAST. Ez nem is Belfast.

Ebben a városban jobb, ha semmit sem nevez nevén az ember. Jobb, ha kerüljük a neveket és a helyeket, a dátumokat és a családneveket. Ebben a városban a nevek olyanok, mint pontok a térképen vagy tintával megrajzolt szavak. Túl nagy igyekezettel próbálnak úgy tenni, mintha igazak lennének. Ebben a városban az igazság az egyik oldalról nézve kör, a másikról négyzet. Belevakulhat az ember, ha az alakját bámulja. Még most, tizenöt évvel a Zavargások után is sokkal biztonságosabb a háttérben maradni, és meggyőződéssel mondogatni: „Szerintem minden ugyanolyan.”

A Zavargások véget értek. Ezt írták az újságok, és ezt mondták a tévében is. Mi itt nagyon jól elvagyunk ám a vallással. Magunk kell hogy higgyünk mindenben. (Mindig alaposan, kívül-belül átvizsgálunk mindent.) Nem hittünk az újságoknak. A tévének sem. A csontjainkban sem éreztük, hogy vége lenne. Miután éveken át ültünk ugyanabban a pózban, beállt a gerincünk. Évszázadok kellenek majd ahhoz, hogy újra megmozduljon.

A Zavargások csak most kezdődtek. Valójában ez sem igaz. Attól függ, kivel beszél az ember, milyen az illető testtartása, és melyik napot választottuk a csevegéshez. Akik nem törődnek azzal, hogy mi van itt, utánanézhetnek a Wikipédián, ahol találnak majd egy háromezer szavas áttekintést. Egyéb cikkek olvashatók internetes felületeken és tudományos folyóiratokban. Alternatív megoldásként a helyiekkel folytatott beszélgetésekből is meg lehet tudni ezt-azt. Precíz munkát kíván majd a darabkák egymáshoz illesztése. Mintha egy kirakós játékot próbálnánk összehozni kettőből. Vagy húszból.

A „Zavargások” meglehetősen enyhe szó arra, ami zajlik. Kisebb kellemetlenségekre céloz: túldiszponált bankszámlák, lassú defektek, menstruálás… Nem erőszakos szó. Az biztos, hogy rászolgáltunk egy erőszakos szóra. Például az „apartheid”. Nyers és brutális. Ehhez képest vannak olyan szavaink, amelyeknek csak többes számú alakjuk van: „háziak”. Ilyen még a „mézeshetek”, „olimpiai játékok”… A Zavargások EGY óriási dolog. Vagy az volt. A Zavargások számos egyéni bűn egy helyen. A „Zavargások”-at mindig nagy kezdőbetűvel írják, és ennek megfelelően is hangsúlyozzák, mintha egy esemény lenne. Ahogy a hastingsi csata is egy esemény volt az adott naptári évben, konkrét kezdési és befejezési időponttal. A történelem majd minden kétséget kizáróan bebizonyítja, hogy a „Zavargások” tulajdonképpen ige; olyan cselekvés, amit újra és újra el lehet követni az emberek ellen. Mint a lopást.

Így aztán nem húzunk vonalakat. Azt mondjuk, ez nem Belfast, inkább egy Belfastra hasonlító város két oldallal és az ezeket összekötő mocskos, barna folyóval. Utak, újabb utak, vasúti pályák, kémények. Egy működő város jellegzetességei mind megtalálhatók itt, csak kisebb változatban. Bevásárlóközpontok. Iskolák. Parkok. Tavasszal újabb szomorkodó földek várják szótlanul, hogy kizöldüljenek. Három kórház. Egy állatkert, ahonnan időnként megszökik néhány lakó. A várostól keletre két sárga daru terpeszkedik a láthatáron. Mintha karikalábú úriemberek lennének. Nyugat felé egy domb – magashegységi mértékkel aligha nevezhető hegynek – saját magát elgáncsolva bukfencezik az öbölbe. A tengerparton rengeteg épület sorakozik. Úgy gubbasztanak ott, mint szemérmes strandolók, akik lábujjaikat áztatják a zöldes tengerben. Vannak hajók is: nagyobb hajók, kisebb hajók, meg az az elsüllyedt hajó, amely az óceán fenekén heverve tartja fogságban az egész várost. A jövő hajói hiányoznak.

Helyettük üveg- és kékesszürke épületek szabdalják az eget. Mintha lépcsők lennének a sárgásfehér magasságokba, ahol valaha Isten lakott. Irodaházak és szállodák az ide látogató külföldiek számára. Ők többnyire amerikaiak, de egyéb megbecsült helyekről is jönnek ide látogatók. Nem nagyon tiszteljük őket, ahogy a fotókat sem, amelyeket készítenek majd. Merésznek képzelik magukat, amiért eljönnek ebbe a városba. Vagy legalábbis széles látókörűnek. Azt akarjuk mondani nekik:

– Elment az eszetek? Miért jöttetek ide? Nem tudjátok, hogy vannak egyéb, igazi városok, ahová fapados járattal egy óra alatt el lehet jutni? Még Dublin is közel van.

De nem mondhatjuk ezt. Mert már elkezdtük a pénzükre bízni magunkat.

Fekete bogárhátú taxikba ültetjük a látogatóinkat, és oda-vissza autózunk velük a körgyűrűn, le és fel a kis utcákon, amíg el nem szédülnek ők is attól, hogy már mindenféle szögből látták ezt a várost. Majdnem fehér tányérokon rántottát és pirított szalonnát szolgálunk fel nekik, mondván:

– Tessék, egy kis ízelítő az itteni konyhából. Hogy jóllakottan vágjatok neki a napnak.

Táncolunk nekik és a valutájuknak. Még sírni is hajlandók vagyunk, ha ezt várják el tőlünk. Azon tűnődünk, vajon mit szólnának nagyapáink ehhez a felhajtáshoz, ehhez a bizonygató dumához.

Ebben a városban imádunk beszélni. Lehet ezt művelni buszon, egy padon a parkban, emelvényen és egyéb magas helyeken. Néha versekben jelenítjük meg, sokkal gyakrabban házak oromzatán. Többet beszélünk, ha van közönség, bár nem feltétlenül fontos, hogy más is hallja, amit mondunk. Soha nincs elég csend ahhoz, hogy az összes mondanivalónk elférjen benne. Oda-vissza kipletykáltuk magunkat politikáról, vallásról, történelemről, esőről meg az ezeket egyesítő istentelen kötelékekről. Mintha a víz körforgásának fattyú verziója lenne ez az egész. Továbbra is hiszünk abban, hogy a tenger túlsó oldalán Európa (és a világ is) lélegzet-visszafojtva várja szomorú történetünk újabb fejezetét. A világ nem vár ránk. Az asztaltársaság tagjai között vannak hangosabbak most. Afrikaiak. Oroszok. Menekültek. Szörnyű dolgokról mesélnek, és le kell fordítani, amit mondanak. Hozzájuk képest mi sehol sem vagyunk.

A város pedig csak beszél. Elmondja mindenkinek, aki hajlandó meghallgatni, hogy ez egy európai város, és vannak európai testvérvárosai. Kit akar ez a város felültetni? Nincs köztere, nincsenek márvány szökőkútjai, sem említésre méltó művészete. A Kontinens peremén kuporog, mintha a szárazföldi Európa parkolója lenne. Az emberek semmitmondó hangon szólalnak meg. Mintha vaj csöpögne a főtt krumpliról. Napsütésről nem lehet beszélni, és senki sem üldögél kávéházi teraszokon. Még amikor látjuk is a napot, olyan, mint valami felhő, amely mögé elrejtőzhet az eső. Ez nem olyan város, mint Barcelona vagy Párizs, vagy akár Amszterdam. Ez a város olyan, mint egy szó, amely valamikor rossz volt, ezért „ráncfelvarrást” igényel. Így, hirtelenjében a „buzi” jut eszembe példaként.

Mindez azonban nem azt jelenti, hogy ennek a helynek nincs bája. Nagyon próbálkozik, hogy csalódást okozzon, az emberek mégsem hagyják el, vagy ha meg is teszik, többnyire visszatérnek. Azt mondják:

– Az emberek miatt van így.

Meg azt, hogy:

– Messzire kellene menni, hogy jobb embereket találjunk.

Meg azt, hogy:

– Az biztos, hogy nem az időjárás miatt jöttünk vissza.

És mindegyikben van valami igazság.

Sammy Agnew egész életében ismerte ezt a várost. Utcácskáinak és folyócskáinak térképe beleégett a tudatába, mint egy második ujjlenyomatkészlet. Amikor kinyitja a száját, ennek a városnak az éles, szálkás szavai buknak ki rajta. Nem tudja elviselni a saját hangját, ha visszajátsszák neki. Sammy ki nem állhatja ezt a helyet, de átkozni sem igazán tudja. Bármit megadna azért, hogy levakarhassa magáról. Hogy elmehessen, és újrakezdhesse valamilyen melegebb helyen, például Floridában vagy Benidormban. Egy olyan helyen, amely kevésbé hasonlít egy aranyhalas edényhez. Megpróbálta. Csak a Jóisten a megmondhatója, mennyire igyekezett. De olyan ez a hely, mint egy mágnes: csábítja, visszahúzza, magához csévéli. Nem számít, milyen messzire megy, repülővel vagy hajóval, vagy akár csak mindennapi gondolataiban – egyébként ezekben a legnehezebb távol kerülni valamitől –, ennek a városnak a fia marad. Hűtlen, mégis ide tartozó fia.

Sammy mostanában elmegy mindennek a határáig, ott toporog a vonalon, amely elválasztja a szebb környékeket a kevésbé szépektől. Tudja, hogy nem felülről szemléli őket. Egy mellékutca bejáratának bűzét sem szappan, sem gondosan kiválasztott távolság nem moshatja le. Ő maga ez a hely, ahogy a gyermekei is. Nem feltétlenül jó dolog ezt az érzést cipelni, bár manapság valamilyen halvány remény kezd körvonalazódni a városban, főleg a fiatalok körében. Sőt, vannak olyanok, akik büszkén felemelt fejjel közlik:

– Idevalósi vagyok, és nem kérek elnézést ezért!

Sammy szerint ők mind bolondok. Félti a gyermekeit, különösen a fiát. Egyfajta keménység lakozik a fiúban, amely sajátságos itt. A keménység nem a legrosszabb módja annak, hogy kitartsunk egy olyan városban, amelyre ennyire jellemző a kiábrándultság. Sammy mégis tudja, hogy a parázsló keménység dühöt szül, a dühtől pedig egyetlen lépés a kegyetlenség, és valahányszor Markra néz, mindig ezt látja: a várost, amely összezavarja a fiát, ugyanúgy, ahogy korábban tönkretette őt.

* * * * * * * * *

Jonathan Murray is itt született, ötpercnyire Sammyéktől, ugyanabban az utcában. A kettejük közti távolság mégis akkora, mint egy egész szárazföld. És nem csupán a pénz miatt nem kerülnek kapcsolatba egymással. Nevelés és hírnév kérdése. És van, ami még ennél is keményebb: két, teljesen különböző életút. Jonathan nem mondhatná, hogy ugyanúgy ismeri ezt a várost, mint Sammy. Ismerni ugyanis annyit tesz, mint jártasnak lenni, ő pedig mindig is távol tartotta magát mindentől. Nem érzi otthon magát. Távolról sem. Naponta autózik a nyomasztó utcákon, és nem szakít időt arra, hogy nézelődjön. Semmiféle alapja nem lenne, ha azt mondaná, hogy ez nem ugyanaz a hely, mint tíz évvel korábban. És annak sem, ha rámutatna a hetvenes-nyolcvanas évek lövöldözős napjai óta bekövetkezett szembetűnő változásokra. Felőle bármelyik ilyesfajta város lehetne: közepes méretű, ipari, tengerparti. Cardiff. Liverpool. Glasgow. Hull. Egyik nyirkos nagyváros éppen úgy néz ki, mint a másik. Jonathan nem igazán fogja fel, hogy hol is van, vagy hová tartozik. Hogy mit jelent, ha valaki otthon van valahol.

Ez Belfast. Ez nem is Belfast. Ez az a város, amely egyiküket sem akarja elengedni.

* * *

Most nyár van a városban. Még nem az igazi, de már elég meleg ahhoz, hogy a helyiek hasig kigombolt ingben flangáljanak, miközben hátuk, hasuk és válluk lassan olyan rózsaszínű lesz, mint a főttsonka-szeletek. Ezen a nyáron világbajnokságot rendeznek. Az itteniek különösen szeretik a focit, mert kétcsapatos játék, és rúgásokra épül. Keleten minden második ház ablakából kihallatszik, hogyan morajlik a tömeg a tévé közvetítette meccseken. Már ittak. És még isznak majd. Reggel olyan szag lesz, mint egy nedves rongyé egy zárt szobában. Egy helikopter köröz odafönt. Olyan, mint egy zümmögő rovar. Lapátjai megkavarják a forró levegőt. Alig mozdul.

A nők, akiket többnyire hidegen hagy a sport, ebédlőszékeket vonszolnak ki az utcára. Leülnek a házak elé, mint kövér Buddhák, és nézik a céltalanul hömpölygő forgalmat. Néha átkiabálnak valamit egymásnak az utca túlsó oldalára.

– Jó, hogy visszatért ez az idő!

Vagy:

– Azt hallottam, megváltozik a hétvégén.

Néha eltűnnek kicsiny konyháikban, hogy aztán üveg- és bádogpoharakba kitöltött szénsavas italokkal térjenek vissza. Ivás előtt egy pillanatra homlokukhoz nyomják a hideg poharat, és sóhajtanak. Ettől rózsaszínű lesz a homlokuk, mintha megégett volna. Mély dekoltázsuk is pirosba hajló rózsaszínű. Tízkor már úgy ég majd, mint a csaláncsípés, de egy pillanatra sem fordul meg a fejükben, hogy napozókrémet kenjenek magukra. Az csak külföldi nyaralásokhoz kell. A helyi nap gyengébb. Kevésbé hajlamos rákot okozni, mint a kontinens fölötti. Az utcán lévő nők kivétel nélkül eltökélték, hogy szeptemberig lebarnulnak. Térd fölé tűrik a szoknyájukat, így aztán kilátszanak a széttett combok és a visszerek, a borotválatlan lábak és néha egy-egy alsószoknya finoman csipkézett aljának körvonalai is. Olyanok ők, hogy akár saját anyjuk és nagyanyjuk is lehetnének. Ugyanúgy figyelik ezeket az utcákat, ahogy mindig is tették azóta, hogy a hajógyárak miatt házakat kezdtek építeni itt, hogy aztán száz teraszos utca nőjön ki a földből. Így jött létre a diadalmas Kelet.

Ezeknek a nőknek a gyermekei focimeccseket néznek, vagy ők maguk is fociznak az autók között. Ócska biciklikkel száguldoznak fel-alá az utcákon magasba emelt karral, mintha éppen egy esdeklő imát mormolnának. Még két teljes hónap az iskolakezdésig. Egész július. Egész augusztus. Amikor eszükbe jut a szünidő vége, úgy érzik, még egy másik naprendszer is közelebb van annál. Ez maga az örökkévalóság, a gyerekeket pedig szédíti a mérete.

Keleten forróság van. Valaki tüzet gyújtott egy grillezéshez. A sülő hús illata eljut a nők orrához, összefut a nyál a szájukban. Ha ilyen marad az idő, ők is odakint sütnek majd. Ha hosszabb ideig marad ilyen az idő, lehet, hogy kiruccannak a part mentén északra, Portrushba, ahol barátok időznek rögzített lakókocsikban, vagy délre, Newcastle-ba, a vízipark kedvéért. A kölykök imádják a víziparkot és a hosszú, homokos tengerpartot.

Keleten nincs is olyan, hogy homokos tengerpart, a kölyköknek nem marad más, csak az utca, meg a bolt az utca végén. Még egy kert vagy egy elfogadható méretű zöld folt sincs. Az emberek azt hiszik, a Kelet vörös, fehér és kék, ezek a nők viszont másképp tudják. A Kelet színe a szürke és annak negyven árnyalata. És mindegyik erőteljesebb az előzőnél. Ez tökéletes hátteret biztosít az esőnek, és csak akkor van vele gond, ha kisüt a nap. Sehol sem lehet itt felállítani egy tűzhelyet. Amikor a ház előtt és mögött is az utca az ember kertje, egy nyugágy számára sincs hely. Nyáron a város többi részeit a levágott fű és az élősövények illata borítja be. Keleten nincs fű, amit le lehetne vágni. Az itteni nyár olvadó kátrány, kukák és a Newtownards Road forgalmának bűzével van tele. A legmelegebb napokon a Connswater medencéjében poshadó tenger szaga is érezhető, amely a közvécék tojás- és sóbűzére emlékeztet.

Majdnem öt óra van. Véget ért a meccs. Nyertek, ami a város másik végén annyit tesz: kikaptak. Itt mindennek két oldala van, de főleg a focinak. Mindenki köteles kiválasztani az egyiket. És ahhoz kell hogy tartsa magát.

A férfiak felállnak a díványról, és lehalkítják a tévét.

– Mi van uzsonnára? – kérdezik a nőktől.

– Na, vajon mi van uzsonnára? – válaszolják ilyenkor a nők.

Szemtelenül kérdezik ezt, csípőre tett kézzel, balra billentett vállal, mint a magas sarkút viselő lányok. Keleten minden étkezést megelőz egy patthelyzet. Semmi sem biztos, amíg le nem nyelik az első falatot. Alaposan átvizsgálják és rendszerezik a hűtő tartalmát, és vagy megfelelőnek találják, vagy nem. Az étel apró darabkákból készül. Ha ezekből nem jön ki egy teljes adag, elszalasztanak egy gyereket a boltba valamilyen adalékért.

Ma este, miközben a húsos tepsis krumplit, a burgonyás gofrit és a zacskóban főtt rizst eszik, a keletiek a rostonsült illatát érzik a tányérjuk fölött. És ezen illat miatt csalódottan fogyasztják saját vacsorájukat. Ma semminek sem lesz olyan jó íze, mint annak a rostonsültnek, amelyet gondolatban zabálnak. A rostonsült illatán kívül van egy másik is, egy égett szag, száraz és forró, mint amikor túl hosszú ideig hagynak bekapcsolva egy hajszárítót. Valahol Keleten valami ég. Nem ez az évszak első tüze. És nem is az utolsó.

A város egyes részei lángokban állnak. Egy tűz itt, egy amott. Mindegyik megtervezett, és egyiket sem ugyanaz a kéz gyújtotta meg. És ezek nem a megszokott július 11-i máglyatüzek, amelyek minden évben egy újabb július tizenkettedike kezdetét jelzik. Nem hagyományosak, és senki sem számít rájuk. A nők becsukják műanyag ablakaikat, hogy ne menjen be a füst. Enyhe csettintéssel jelzik, hogy az égett szag egy-két foszlánya azért eljutott az orrukig. Mindenki máshoz hasonlóan ők is kedvüket lelik a máglyatüzekben, csak az nem tetszik nekik, ha ezeket idő előtt gyújtják meg. Még nincs is július. Éppen csak kezdetét vette a díszfelvonulások időszaka.

Éjszaka a Fekete-hegyről és a Craigantletről nézve ezek a tüzek olyanok, mint születésnapi gyertyák, vagy mintha valaki borostyánvirágokkal szórta volna tele a várost. Meglepően szépek. Ekkora távolságról nem lehet érezni a melegüket. És szabályos elrendezésük sincs. Csak a magasságuk – legalább 30 láb – köti össze egymással a szomszédos tüzeket. Meg persze a fényük ereje. A politikusok szeretnek úgy hivatkozni ez utóbbira, mint annak a jelére, hogy valakik célja a minél nagyobb megosztás.

A politikai pártok határozottan elítélik az új tüzeket. „Az ilyen dolgok ideje lejárt”, mondják a politikusok. Üveges tekintettel szónokolnak a tévében. Ez annak az eredménye, hogy évekig egyenesen a kamerába nézve hazudtak az emberek szemébe.

– Továbbléptünk – mondogatják. – Nem leszünk hajlandók eltűrni az ilyen viselkedést!

Senkit sem tartóztatnak le. A tüzek továbbra is égnek. A városlakók feje belefájdul az állandó szirénázásba, amely az egyik incidenstől a másikhoz való száguldást kíséri. A tüzekhez kiszálló rendőröket téglákkal és üvegekkel dobálják meg. Nagy sebességgel érkeznek, mint a zendülésekhez, mert zűrre számítanak. A tűzoltóság nem győzi a munkát. A víz túlsó partjáról várnak segítséget: embereket, tűzoltóautókat, új megoldásokat a régi, komor problémára. Lehet, hogy betiltják a locsolást és a pancsolómedencéket.

Persze mindennek van előzménye. Ebben a városban mindig feszült a nyár. Állandóan szirénáznak, tüzeket gyújtanak, dühös emberek tiltakoznak csoportosan. Azok, akik megengedhetik maguknak, hogy kimaradjanak a legrosszabból, mindig elutaznak a Kontinensre, és csak akkor térnek vissza, amikor már lecsengett az egész. Évtizedek óta ez megy. Ez a nyár viszont más. Ez a nyár „A Magas Tüzek Nyara” néven vonul majd be a történelembe. Nagybetűvel írják majd az évszak nevét, mégpedig a Zavargásokkal való kapcsolata miatt.

Egyelőre június van, a nyár még messze van igazi formájától, de szerte a városban az emberek nagy igyekezettel próbálják helyesen kimondani, buzgón keresik a megfelelő szót, amelyet majd a beszélgetésekben használhatnak. Olyasmi kell, ami egyszerre átfogó és jellegzetes; olyan szó, amely megkülönbözteti ezt az évet A Máglyatüzek Időszakaitól, mely kifejezés mindegyik átlagos nyárra rásüthető. Tűzkeresztség? Nem igazán jó, mert a keresztség szent dolog, márpedig ez az évszak egyáltalán nem szent. Inkább olyan, mint a bombahadjárat. Néha úgy tűnik, ég az egész város, az épületek egymást gyújtják fel. Az idős lakosok még emlékeznek 1941 meleg éjszakáira, amikor az egész város lángokban állt a németek haragjától, és a leggazdagabbakon kívül mindenki párnákat és takarókat szorongatva a dombok felé vette az irányt. Távolról nézve ezek az éjszakák olyannak tűnnek, mint azok. De egyáltalán nem olyanok. A Magas Tüzeket nem egy távoli ellenség gyújtotta. Ez olyasfajta erőszak, amilyet egy embercsoport saját maga ellen követ el.

Nem lehet tudni, ki nevezi meg elsőként: egy újságíró, egy hírolvasó… Talán egy kisgyerek, mert gyerekek szoktak ilyeneket mondani. Június végén már nem „szórványos tüzek”-ként vagy „gyújtogatások”-ként emlegették. Hanem kizárólag így: „Magas Tüzek”. Már nem csupán a helyi újságok írnak róla. A Sziget sajtója is foglalkozik vele, sőt maga a BBC is. A politikusok attól félnek, hogy Amerikába is eljut a híre, és a lehetséges turistáknak eszébe jut, hogy nem biztonságos eljönni a városba. Ezt mindenáron el kell kerülni.

Keleten feldúltak az emberek. A kultúrájuk része, hogy elégetnek dolgokat, de a rendszertelen gyújtogatásokat nem igazán bocsátják meg. A kis utcákon lépten-nyomon ezen vitatkoznak. Az idegenek, akik a házakat elválasztó vékony falakhoz tapasztják fülüket, tisztán hallhatják a viták tapétán átszűrődő foszlányait:

– Ez hagyomány errefelé.

– Miért hallgassunk a politikusokra?

– Csak idő kérdése, hogy mikor sérül meg valaki.

Igen, Keleten az emberek feldúltak. Sajátos szemszögből látják az egész helyzetet.

Ebben a városrészben mindig is voltak máglyatüzek. De nem ilyen esetlegesek. Hanem hagyományos máglyatüzek, amelyek csak egyetlen éjszakán át égnek. Minden júliusban, tizenegyedike éjszakáján lángba borul az egész város. Aztán a tűz kialszik, és bár azokban az órákban olyan az egész, mintha maga lenne a pokol, legalább csupán évente egyszer történik meg. Ennek a szokásnak múltja van. Egy történet Billy királyról, aki átóvakodott egy sötét városon, és máglyák jelezték útját. Meg arról, hogyan szerveztek be mindenkit az Orániaiak tizenkettedikei felvonulására. A legtöbb ember egyáltalán nem emlékszik a történetre, a tűz emlékét viszont nehéz kitörölni. Ezek nem olyan máglyák, amilyeneket egy kívülálló elképzel, nem gallyakból és farönkökből rakják össze őket, és nem lángol Guy Fawkes képmása a rakás tetején. Itt valóságos fahegyek égnek el, a felépítésük legalább két hónapig tart.

Mindenki részt vesz az építésben, főként a gyerekek. Házról házra járnak fáért és bútorért. Alaposan megrakják vele a talicskákat és gördeszkákat, aztán az utcákon oda vonszolják, ahol a máglya felépül majd. Felváltva alszanak a fahegy mellett, nehogy valaki lopjon belőle, vagy idő előtt meggyújtsa. A máglyát az idősebb fickók építik fel. Apjuktól és kicsapongó nagybátyjuktól tanulták meg a módját, akik azt is megtanították nekik, hogyan kell inni és az utcán hugyozni. Építészeti érzék kell a gumiabroncsok és a raklapok elrendezéséhez, amelyekre ezeknek a magas templomoknak a súlya nehezedik. Minden egyes darabot össze kell gyűjteni és egymáshoz kell illeszteni, hogy a máglya csúcsa magasan a környező kémények teteje fölé emelkedhessen.

Amikor a máglyák égnek, a lángnyelvek száz láb magasra csapnak. Az egész város füstbe burkolózik. Mintha egy istenség haragja táplálná a hőséget. A közeli ablakok megrepednek. A parabolaantennák úgy konyulnak le, mint vázában hervadozó egyhetes virágok. Az emberek nem mernek otthonaikban maradni, mert attól félnek, hogy elevenen megsülnek. A gyerekek rettegéssel vegyes örömmel visítoznak, és olykor-olykor az egész építmény megroggyan. A tűz úgy hömpölyög az utcákon, mintha láva lenne. Távolról, egy doboz hideg sörrel a kézben mindez kifejezetten felemelő látvány. És mindig hangos zene kíséri az egészet. Ha az ember becsukja a szemét, az az érzése, hogy korábban jött el a karácsony.

Az érme másik oldala kevésbé ünnepélyes. Néhányan megsérülnek. Gyerekek zuhannak le elég magasról. Csontjaikat törik, vagy meghalnak. A száraz fa szikrákat szór, amelyek műanyag melegítőkre hullva meggyújtják azokat, a tűz karok vagy lábak húsába mar. A bámészkodók isznak, nem is keveset, és mire eljön az éjfél, már a szomszéd fiát pofozzák. Látszanak a körvonalaik a máglyák pokoli tüzének fényében. Az újságok valójában az ilyen fényképekre hajtanak. Az aszfalt majdnem egy héttel az esemény után is hólyagzik. Állandóan megrongálódnak az utcák. Közpénzből kell megjavítani őket. Azok, akiknek gyerekkora nem az égő máglyákról szólt, nem értik, miért kell hatalmas tüzeket rakni lakóövezetekben, ahogy azt sem, hogy miért engedik meg még élő embereket ábrázoló zászlók és képek elégetését. De Keleten mindig is voltak máglyatüzek. Senkinek sem sikerült eloltani őket, és mindeddig nem voltak korlátozások.

– A helyzet a következő: a hagyomány egy dolog, ezek a hatalmas máglyatüzek viszont veszélyeztetik az egészséget és a biztonságot – részletezték most a sajtónak a politikusok azt, amit korábban mondtak. – Csak idő kérdése, hogy mikor történik halálos sérülés.

Erre volt már példa, de ez nem akadályozta meg azt, hogy egyre nagyobb tüzeket gyújtsanak. Az egész Keleten és a Nyugat bizonyos részein folyamatosan nő a méretük, mintha égő bábeli tornyok lennének: minden évben egy lábbal, két lábbal, tíz lábbal közelebb a mennyországhoz. A legnagyobb magasság immár hetven vagy nyolcvan láb. Ez nagyjából huszonöt méter, vagy – a vizuális típusúaknak – olyan, mintha két vagy három átlagos méretű házat egymás tetejére raknánk. És akkor a máglyák tetején lobogó zászlókat még nem is számítottuk bele.

– Ebből elég! – döntöttek végül a politikusok. Az ő felelősségük előmozdítani a dolgokat, és ebben a városban az emberek többsége már nem akar égő máglyákat. – A hagyományos örömtüzek maradhatnak, de nem lehetnek harminc lábnál magasabbak.

Harminc láb még mindig nevetségesnek tűnik számukra. Az itteni politikusok azonban tudják, hogy milyen gyorsan pattan majd ki a szikra, ha megkockáztatnak egy azonnali betiltást. Jobb, ha kis lépésekben számolják fel ezt a gyakorlatot. Jobb, ha a máglyák szép lassan hamvadnak el. Hüvelykről hüvelykre, ha ez kell. Az emberek többsége szerint harminc láb észszerű kompromisszum, vagy a máglyatüzeket azonnal be kellene tiltani. A kifejezetten innovatív egyének pedig egy hatalmas máglya megépítését javasolják a város szélén, ahol semmiben sem okozhat kárt.

Keleten majdnem mindenki azt gondolja, hogy szörnyű ötlet megszorításokat alkalmazni. Amikor magasságról és tűzről van szó, éppen csak megemlítik a lehetőségeket. Miért épp most ne tegyék ezt? Miért ne lehetne felvinni száz vagy kétszáz lábra azt a magasságot? Egy lángoló kinyilatkoztatás, amelyet az űrből is látni lehetne. És még ennél is fontosabb, hogy Dublinból is. Minden pubban és utcasarki boltban az a téma, hogy mindez mennyire igazságtalan. A járdán barnuló nőknek elege van belőle. Még a gyerekek is dühösek: feleakkora máglya feleannyi guberálást jelent, mitévők legyenek a hónap másik felében? Szóba kerül, hogy nem kell törődni a politikusokkal, és rohadt nagy máglyákat kell építeni, tetszés szerint. Mindez nagyrészt szóbeszéd marad. A foci és a forróság kiapasztotta a férfiak harci kedvét. Csak a hideg sörre és a dumára maradt erejük.

Most viszont, hetekkel a máglyatüzek szezonjának tényleges kezdete előtt számos más jellegű tüzet gyújtottak már meg. Magas Tüzek ezek, és mindegyik annyira közel van ahhoz a harminclábas magassághatárhoz, amennyire csak lehet. Az első a Marks & Spencer Royal Avenue-n lévő boltjának fehérneműosztályán, egy selyempizsamákkal megpakolt polc alatt csapott fel, a második a Linen Hall Könyvtár mozgáskorlátozott-mosdójában. Ezt követte a Városi Kórház, a Királyi Kórház és az Ulster Múzeum oktatóterme, ahol az ősrégi, üvegketrecben lévő bengáli tigris járt a legrosszabbul. A rendőrség csak az ötödik tűz után kezdett felfigyelni a motívumokra: magasság, időpont, kék farmert és melegítőt – melynek kapucniját a fejükre húzták – viselő elkövetők. Ennek alapján bárkik lehetnek azok közül, akik felbukkannak a térfigyelő kamerák felvételein.

Ezeket a tüzeket aprólékosan megtervezték. Alaposan előkészített hátizsákokban lobbannak fel, amelyeket benzin, papír és gyújtós gondosan kimért keverékével pakoltak meg. Mindig kifejezetten gyúlékony helyzetben hagyják ott őket. Egyelőre nincsenek sérültek. A tűz akkor lobban fel, amikor kevesen vannak a közelben: kora reggel vagy közvetlenül zárás előtt. A rendőrségi közlemény szerint ez szerencse a szerencsétlenségben, de csak idő kérdése, hogy mikor sérül meg valaki. Végül is tűzről van szó. És nem lehet előre tudni, mennyire alattomos.

Mihelyt hivatalosan megállapítják, hogy a tüzek között összefüggés van, hirtelen nagyon megnő a számuk. Kezdetben csak forgalmas helyeken keletkeznek. A város védett történelmi épületeinek felét égésnyomok és víz okozta sérülések borítják. A költségek csillagászatiak, senki sem mer arra gondolni, hogy Belfast egyik meghatározó épülete akár le is éghet. A Parlament és az Önkormányzat riadókészültségben van, rendőrkordon veszi körül az épületeket. A rendőrökön golyóálló mellény, kezükben tűzoltókészülékek. Mivel sikerült magukra vonni a sajtó figyelmét, a gyújtogatók a közfigyelmen kívül eső helyeket veszik célba: hidakat, raktárépületeket, gazdátlan épületeket és szociális lakásokat, a Mayesfield Szabadidőközpont elhagyott vázát. Az egész város lángokban áll. De ez nem anarchia. Ez gondosan megszerkesztett zűrzavar. A játéknak szabályai vannak: civilek nem sérülhetnek meg, senki sem láthatja meg az elkövetőt, a legfontosabb pedig a harminclábas szabály. Ez utóbbi a Magas Tüzek legfontosabb elve.

Az utóbbi néhány napban megjelent egy videó az interneten. Az emberek újra és újra feltöltik a Facebookra és a YouTube-ra, a helyi híradóban pedig egy szemcsés töredék látható, melyet minden reggel, délután és este megismételnek. A videón feltűnik egy alak, aki „Gyújtogató”-nak nevezi magát. Lehetetlen megállapítani, hogy ki ő. Még az is lehet, hogy nő. Guy Fawkes-álarcot és fekete kapucnis melegítőfelsőt visel. A kapucnit alaposan a fejére húzta. Nem szólal meg, de az üzenet alapján könnyű elképzelni egy enyhe kelet-belfasti akcentust, amely orrhang és torokhang kombinációja. Kartonpapírra írt üzeneteket mutogat a kamerának.

„Ne okozzatok sérülést civileknek!”

„Ne vegyenek észre!”

„A felszín felett harminc láb magasságban gyújtsátok meg a tüzet!”

„Én vagyok a Gyújtogató.”

A háttérben a The Prodigy „Firestarter” című száma szól olyan hangosan, mintha légkalapács lenne. Könnyű elképzelni, hogy ördögszarvak rejtőznek a kapucni alatt.

Miután az összes kartonlap bemutatásra került, megjelenik egy fekete képernyő, rajta fehér nagybetűkkel írt hat szó: „EL A KEZEKKEL A POLGÁRI ELŐJOGAINKTÓL!” Ez az egyetlen kérése a Magas Tüzek-akció szervezőjének. Olyasvalaki ő, akinek száz karja van, és mindegyik hajlandó meggyújtani a maga tiltakozó tüzét. A város addig ég majd, amíg a politikusok nem lesznek hajlandók megszüntetni a korlátozásaikat, mivel gyakorlatilag lehetetlen eloltani egy olyan tüzet, amely egyszerre ilyen sok irányban terjed.

Senki sem tudja, ki ez a Gyújtogató, senki, kivéve Sammy Agnew-t, ő viszont egyelőre nem igazán érzi úgy, hogy ezt be kellene vallania. Ismerősnek tűnik neki a Gyújtogató vállának hajlata, meg az, ahogyan a kezét mozgatja, meg a pimasz fejtartása. Mintha egy pofont követelne magának. Eleinte csak gyanús volt. Sammy nem volt biztos benne. Nem akarta elhinni. De mostanra már számtalanszor megnézte a videót. Újra és újra lejátszotta a laptopján, lehalkítva, hogy a felesége ne hallja meg. Az első dolog, amit az ösztöne diktál, mindig az, hogy megvédje őt. Sammy megpróbálta nem észrevenni. Szinte mindent megtenne azért, hogy ne legyen igaza. Csakhogy tudja, kit rejteget az álarc. Szinte biztos benne. Mégis, akár tévedhet is, nem?

Keleten most öt óra van. A tűzoltóság megszállta a Connswater bevásárlóközpont parkolóját. Mindent bevetnek, hogy eloltsanak egy kis tüzet a nagyáruház második szintjén. Egy Vauxhall Corsa alatt keletkezett, ezért volt már egy kisebb robbanás is, és a szomszédos autók is kigyulladtak. A forróság már valóságos falat alkot. A tűzoltók szinte fürdenek már a füstös verejtékben az arcvédős sisak és a tűzálló kezeslábas alatt. A bevásárlókocsik tárolója mellett néhány tinédzser verődött össze. Hamarosan megdobálják majd a tűzoltókat és a mentősöket. Nem igazán tudják majd, hogy miért teszik ezt, egyszerűen csak érzik a késztetést a könyökhajlatukban. Az előző nemzedéktől örökölték az erőszaknak ezt a fajtáját. Amikor tégla van a kezükben, hátralendítik a karjukat, és profi módon dobnak.

Fél mérfölddel arrébb, Orangefieldben Jonathan Murray orrát egy égő autó maró bűze csapja meg. Köhög a fojtogató szagtól. Könnyezni kezd. A forróság ellenére becsukja az ablakot. Hónapok óta nem nézett híradót, nem olvasott újságot. Ezalatt legfeljebb tíz percekre hagyta el a házat, az utca felső végén lévő kis Tescóba szaladt el. Az utóbbi időben egy, a Castlereagh Road szomszédságában lévő három hálószobás ikerház jelenti számára a világot. És a mindennapjai jelentős mértékben ettől a helytől függnek. Nem tud a Magas Tüzekről, és nem tud a harminc lábnál magasabb máglyatüzekre vonatkozó tiltásról sem. Még azt sem tudja, hogy idén világbajnokságot rendeznek, de halványan sejti, hogy odakint nagy a meleg, így minden bizonnyal nyár van. Hat hete kizárólag a lányára gondol, semmi másra.

Hosszú időbe telt, mire nevet adott neki. Ez a név a Sophie, de ezt még nem döntötte el véglegesen. Minden reggel arra gondol elsőként, hogy fél tőle. Minden este magával cipeli az ágyba a súlyos gondolatot, hogy ott van. Lehet, hogy más körülmények között szerette volna, ám ezt most nem fogja megengedni magának. De kegyetlen sem lesz vele.

Összehúzza a függönyöket az ablakon, a szobában azonban még mindig füstszag van. Jonathan Keleten nőtt fel, és ez a szag nem ismeretlen számára. Nyilván beköszöntött a máglyatüzek évszaka. Hová repültek el ezek a hetek? Sophie anyja már egy éve nincs velük.

Sophie ma éjjel hason alszik, pelenkájának fehér dombocskája dudorodik a takaró alatt. A forróság miatt három napja nem is öltözteti. Jól jön egy kis szünet a mosásban. Ki tudhatta, hogy egy babának ilyen sok ruhára van szüksége naponta? És azt, hogy ilyen sokszor kell etetni? Elég sok mindent kellett megtanulnia.

Jonathan Sophie kiságya mellett áll. Figyeli, hogyan lélegzik. Amikor alszik, nem olyan félelmetes, de nehéz bízni benne. Jonathan lehajol, és a kiságy rácsain keresztül a kislány arcát bámulja. Ajkai enyhén felfelé íveltek a szélén. Ez már nem lélegzés. A kislány elmosolyodik. Hamarosan újabb etapok következnek, és még mielőtt meg tudná akadályozni, elhangzanak szavak is.

Sophie-nak tilos megszólalnia, mert lehetetlen kideríteni, hogy mit mond majd. Jonathan azon morfondírozik, hogy kivágja a nyelvét. Orvos lévén profi módon teszi majd. Hét évig gyakorolta, hogyan kell mindenfélét levágni, majd visszavarrni. Nem ez az első alkalom, amikor kislánya ágya mellett állva elképzeli, amint húsba és összehúzódott izmokba vág. Gondolt a vérre, és arra, hogyan állítja majd el, a szükséges érzéstelenítőre és a később szükséges fájdalomcsillapítóra. Reméli, hogy erre nem kerül sor, de ha mégis, nem habozik majd.

Jonathan becsukja az ablakot Sophie szobájában. Rettenetes forróság van ma éjjel. Olyan a légkör Keleten, mint amikor gőz gyülemlik fel egy csőben.

2
Belfast szerelmeseknek való hely

MINDIG IS Jonathan voltam. Sosem John. Ez az apám neve. Tehát már foglalt. És biztos, hogy nem vagyok Jonny, bár néha így nevezem magam otthon, miközben hencegve, felszegett fejjel mászkálok egyik szobából a másikba, mint valami nagy csibész. Egy rögbijátékost hívnak Jonny Murraynek, vagy talán egy fiatal srácot, akivel egy cookstowni éjszakai klub mosdójában fut össze az ember, és aki épp hideg vízzel mos kezet, miközben megállás nélkül jár a szája. Jonny Murray jól érzi magát a bőrében. Lazán, egy kézzel vezeti az autóját, és feliratos pólókat hord, mindennap egy másikat: „Vesztes”, „Harvard”, „Üdv, Hölgyeim!” Jonny úgy beszél a nőkkel, mintha mindegyikkel azonos hullámhosszon lenne, kivétel nélkül. Nem fél táncolni, nem fél attól, hogy alaposan szemügyre veszik, márpedig ez az én félelmeim legfőbb oka.

Azt hiszem, örülnék a Jonny névnek. Vagy talán annak, ha teljesen másvalaki lennék.

Viszont Jonathan vagyok, kizárólag és mindörökké ez a három szótag. Nem én választottam. Először a szüleim ismételgették – olyan volt, mint egy nem szűnő idegbecsípődés. Aztán orvos lettem. A kettő között nem volt mikor váltani. Eszembe jutott a névváltoztatás, de harmincévesen már késő van ehhez, a pácienseim pedig nem bíznának egy Jonny nevű orvosban.

Régebben megpróbáltam lerövidíteni a nevem. Főleg az egyetemen, amikor még bepróbálkoztam a lányoknál:

– Szia! – nyúltam át az asztalon, hogy megfogjam egy-egy ismeretlen lány kezét, márpedig bármelyik tisztességes kinézetű lány szóba jöhetett. – Jonny Murray vagyok, örülök, hogy találkozunk.

A Jonny viszont sosem volt elég jó a Murrayhez; túl sok volt az „y”. Saját nevem pedig egyszerűen nem jött ki a számon. Mint amikor köpne az ember, csak nincs elég nyála hozzá. Igen sok lány menekült szándékosan előlem egy másik beszélgetésbe, még a nevük sem maradt meg. Végül feladtam. És újra Jonathan lettem, vagy többnyire meg sem szólaltam.

Az orvosi rendelőben a páciensem és a kollégáim dr. Murraynek szólítanak. Ami az utóbbiakat illeti, azon tűnődöm, hogy ez távolságtartás-e, vagy csak szakemberek közötti jó szokás. Szoktam fülelni az orvosi szobából, hogy a többi orvos a keresztnevén szólítja-e a másikat. De így nem lehet kideríteni. Csak ilyesmik hangzanak el:

– Adnál egy kiskanalat?

Vagy:

– Van még tej a hűtőben?

Ritkán kell bárkit néven szólítaniuk. Mégis úgy érzem, hogy egy bizonyos kör külső szélén vagyok. Majdnem biztos vagyok benne, hogy a többiek Chrisnek, Sarah-nak és Martinnak/Martynak szólítják egymást, amikor nem vagyok ott. Gyanítom, hogy munka után mindenki sörözni megy, és engem senki sem hív. Próbálom bebeszélni magamnak, hogy ez engem semmilyen szempontból nem zavar, esténként pedig irodám redőnyének keskeny résén keresztül nézem, hogyan hajtanak ki a parkolóból. Mindenki a saját autójával megy, de ez semmit sem jelent.

Újabban arról fantáziálok, hogy a recepciós hölgyek dokinak szólítanak. Amikor a nevemet mondják, az olyan, mint egy bögre meleg tej. Tudom, hogy ez a képzelgés röhejes, és nem célravezető, mert négy orvos van a rendelőben, és mindegyiküknek egyformán kijár a doki megszólítás. Jobb lenne kitalálni magamnak egy becenevet. Például „Minty”, a főtt édesség után, amely a családnevemet viseli. Viszont tudom, hogy a recepciós hölgyek nem érettségiztek. Ők kedves teremtmények, akik gépelnek és telefonhívásokra válaszolnak. Maguktól soha nem állnának elő olyan ötletes névvel, mint a „Minty”. Már abbahagytam ezt a fantáziálást. Minden körülmények között pragmatikus vagyok, még akkor is, amikor a recepciós hölgyekről álmodozom. Meg arról, hogy mit viselnek a blúz alatt.

Nincs második keresztnevem. A szüleim tehetnek erről. Nem terveztek gyereket. Ha nagyon kellett volna, esetleg szóba jöhetett volna egy kutya, vagy valamilyen kerti dísz, amely saját maguk kicsinyített verziói fölé borul. Én egy „baleset” voltam, és még mindig az vagyok, bár valójában meggyőződésem, hogy ez a szó meglehetősen pontatlan meghatározása annak az aktusnak, amely során egy gyerekmagot ültetünk feleségünk hasába. A balesetek nem szándékos történések. Például amikor cserépedények törnek össze vagy autók ütköznek. Gyakran az alkoholnak is szerepe van ebben. Mégis, az én fogantatásomat állandóan balesetként emlegetik a Murray-háztartásban. Lehet, hogy a „csalódást keltő végkifejlet” vagy a „szerencsétlen utóhatás” jobb kifejezés lenne, mivel nekem azt mondták, magát az aktust gondosan megtervezték, még gyertyák is voltak.

A kezdeti „baleset” után a szüleim kilenc teljes hónapig élvezték egymás társaságát. Ez az idő bőven elég kellett volna hogy legyen nekik hozzászokni a gyerekek fogalmához. De nem szoktak hozzá, helyette viszont ittak, vendéglőkben vacsoráztak, a barátaikkal vakációztak a francia Riviérán, egyre csak növekvő problémájukat pedig köpenyekkel és összehúzott, ujjatlan nyári ruhákkal próbálták álcázni. Apám mesélte, hogy a harmadik harmadba lépett anyám növekvő hasának látványa igencsak sokkolta őt, valahányszor anyám levetkőzött lefekvés előtt. Képtelen volt egyenesen a hasára nézni, ehelyett révedező tekintettel oldalról végigmérte őt, mint amikor valaki néz is meg nem is egy kifejezetten szívszaggató jelenetet a tévében.

– Mihez kezdjünk ezzel? – szokta kérdezni anyám arra a pontra mutatva, ahol a nadrágja már nem ért össze.

Apám erre vállat vont:

– Majd holnap megbeszéljük.

Aztán bort töltöttek, általában vöröset, másnap este pedig megismétlődött a jelenet. Mintha egy helyzetkomédia utolsó évadát adták volna elő. Amikor megszületett a baba, anyám még mindig ezt hajtogatta:

– Mihez kezdjünk ezzel?

Csakhogy nem lehetett tovább halogatni a választ.

Meg kell jegyezni, hogy gyerekkoromban ez az egész olyan volt, mint egy esti mese. Talán nem is csoda, hogy olyan lettem, amilyen.

Egyik fél sem akart gyereket. És az a lehetőség sem jöhetett szóba, hogy valaki másnak adják. A szüleim diplomásak voltak: anyám jogász, apám pénzügyi szakember, nem kifejezetten könyvelő, de valami hasonló. Nem olyan körökben mozogtak, ahol csak úgy le lehet mondani egy kisbabáról. Barátaik és ismerőseik pedig szörnyen közönségesnek tartanák, hogy valaki szert tegyen egy gyerekre, ha ez nem áll szándékában. Lakótelepeken volt szokás az ilyesmi. Ha kitudódik, soha többé nem hívják meg őket vacsorákra. Belfast jobb szállodáinak ebédlőiben suttogva bámulnának rájuk. A szüleim elképzelni sem tudták, hogy kiközösítettek legyenek, így aztán megtartották a babát, és elnevezték Jonathannek.

Lelkesedésükhöz hasonlóan képzelőerejük is meglehetősen korlátolt volt. Nem telt belőle egy második keresztnévre. Aztán megkereszteltek, én pedig nem tudtam kibújni ez alól. Egy második keresztnév hiányában pont olyan voltam, mint az a néhány ezer Jonathan Murray, akik Nyugaton élnek, kétségkívül szolid férfiak, mérnökök, feleséggel és családi autóval, amelyet három év után lecseréltek. Semmi értelme csak úgy, szórakozásból „kiguglizni” a saját nevem. Legalább tíz másik Jonathan Murray van csak Belfastban, és lesz az száz is, ha a keresést kiterjesztem egész Írországra.

A nevem mentségként szolgált, mialatt jelentéktelen gyerekké cseperedtem. A szüleim meg sem próbálták elhitetni velem az ellenkezőjét. Sohasem fenyítettek bottal, sőt még szavakkal sem. Mindig volt mit ennem, megvoltak a szükséges kütyüim, anyám ugyanis versenysportnak tekintette a nevelést. Nem viselte volna el, ha nem úgy teljesít, mint a többi anya. Viszont túlzottan elkötelezettek sem voltak a szüleim. Nemegyszer fizettek a bébiszitternek, hogy videokamerával rögzítse az iskolai hangversenyeimet. Ezeket a felvételeket aztán nem nézték meg, hanem egy polcra tették őket a dolgozószobában arra az esetre, ha bármikor bizonyítani kellene, hogy érdekli őket a dolog. Többször megfeledkeztek a születésnapomról is, így aztán néhány nappal előtte vagy utána kaptam ajándékokat. Sem kedvesen, sem barátságtalanul nem értek hozzám. Mihelyt tizenhat éves lettem, kivándoroltak Új-Zélandra. Azt állították, hogy a munkájuk miatt.

Nem mentem a szüleimmel Új-Zélandra. Épp akkoriban fejeztem be a középszintű érettségiket. Két év múlva következnek az emelt szintűek, utána pedig a Queen’s Egyetem, ahol orvosi tanulmányokat folytatok majd. A tizenkettedik születésnapom óta apám legalább kétszázszor elmondta ezt. Hivatalos papír készült róla, és a nevemhez hasonlóan nem lehetett rajta változtatni. Volt pénz bentlakásos magániskolára, mindenféle díjakra és egy autóra is, amennyiben szükségem lenne rá, amikor elég idős leszek ahhoz, hogy vezethessek. Csak annyit kellett tennem, hogy nem tiltakozom, amikor a szüleim lelépnek. Tizenhat évükbe telt úgy elrendezni mindezt, hogy a barátaik ne tartsák ezt ijesztőnek.

– Kegyetlenség lenne Új-Zélandra vinni téged, Jonathan – magyarázta anyám. (Vacsorabulit szervezett, hogy a szomszédok hallhassák, amikor előadja ezt, mint valami okos szülő.) – Az összes kis barátod itt van Belfastban. Nem akarunk elszakítani tőlük.

Abban a feszült pillanatban senki sem jutott eszembe, akit barátnak neveznék… Talán azt a gyereket, aki a környezetismeret órán mellettem ült, és egyszer kölcsönadott egy tollat. Még a nevében sem voltam biztos. Timothy vagy Nicholas. Valamilyen fontoskodó név. Viszont Anya szemén látszott a kétségbeesés, és apámmal is ugyanaz volt a helyzet. Idegesen tördelte a kezét az asztalterítő alatt. Jó lenne megszabadulni mindkettőjüktől. Irántam tanúsított érdektelenségük súlyát állandóan magammal cipeltem. Olyan volt, mint egy fájdalmas medvepuszi. Tehát azt válaszoltam:

– Hát persze, Anya. Az a legjobb, ha itt maradok.

Amúgy sem érdekelt túlzottan az egész.

Ezek után többnyire egyedül voltam. Nagyjából tizennégy évig.

Igazságtalan lenne azt állítani, hogy eközben nem próbáltam barátkozni. Egy ideig, az egyetemi évek alatt tagja voltam egy orvostanhallgatói csoportnak. Egy ilyen gyülekezet gyűjtőneve „évfolyam”. Vagy „letargia”. Erre a csoportra egyik sem illett igazán, mert ők valamiféle lelkes törtetők voltak, akiknek nem kellett egy osztályterem, hogy megtanulják, mire van szükség az életben. Papíron nem illettek egymáshoz, és egyáltalán nem tűntek olyan barátoknak, akiket lefényképezne és megtartana az ember. Tudták, hogy a körülményeknek és a kiválasztásnak köszönhetően kerültek kapcsolatba egymással. Tudták, hogy nem kell szóba hozni, hogy milyen furcsán festenek együtt egy asztalnál. Ahogy a hosszú csendeket sem. Törékeny, könnyen megkopó függés volt az övék.

Sosem voltam igazán biztos abban, hogy ez barátság. Mindenesetre jobb volt, mint az előző évek nagy semmije. Sokszor voltam ezekkel az emberekkel ugyanazon a helyen ugyanabban az időben: kórházi ebédlőkben, előadótermekben, diáksörözőkben, mozikban… Beszélgettünk egymással és egymásról, néha közös programokat is szerveztünk, például bowlingozást. Karácsonykor Titkos Télapó volt, így én adtam és kaptam is egy pár díszesen becsomagolt új zoknit. Nagy megkönnyebbülést jelentett kibontani a saját ajándékomat és megállapítani, hogy nem fogtam mellé a zoknival. A születésnapomra kaptam egy vásárolt tortát, és mindenki félszegen elénekelte a „Happy Birthday”-t. Ez egy vendéglőben történt. Szép dolog volt, de én egyetlen pillanatra sem éreztem azt, hogy bármelyikük különösebben szeretne. Egy voltam a hétből: három lány, négy fiú. Megértettem, hogy csak a fehér köpenyem és a sztetoszkópom kapcsolt össze a másik hattal.

Ebben az időszakban időnként figyelmen kívül hagytam az asztali illemszabályokat, hátradőltem a széken, és szemügyre vettem a körülöttem lévő ismerős arcokat.

– Ezek az emberek a barátaim? – tettem fel a kérdést magamnak.

Nem igazán kedveltem őket, nem igazán élveztem a társaságukat, de a fesztelenségnél talán valamivel több kellett a barátsághoz. A rendelkezésre álló bizonyítékok (karácsonyi zokni, szülinapi torta, meg az este, amikor a meglehetősen részeg Nuala egy parkoló Clióhoz szorítva lesmárolt) mérlegelése után végül levontam a következtetést: igen, ők tényleg a barátaim. Ilyen volt azt érezni, hogy barátja van az embernek, meg azt, hogy ő is barátja valakinek. Határozottan csalódást keltő érzés volt.

Ami a barátkozást illeti, gyerekkoromban tönkretettem magam. A tévé volt a hibás, ami azt jelenti, hogy tulajdonképpen a szüleim tehettek róla. Magányosan nőttem fel, viszont mindegyik szobában volt egy tévé. Nem bíztam a barátságban, hacsak nem volt tökéletes, és nem énekeltek vagy akár táncoltak hozzá a tévében. Mint a moziban. Amikor barátok közé képzeltem magam, mindig valamilyen napfényes, szőke barátságra vágytam. Olyan volt ez, mint az olthatatlan vágy, hogy úszómedencében legyek, valahányszor klórszagot éreztem. Meghatározhatatlan amerikai érzés volt ez, fehér fogsor, nevetés, egymással ölelkező gyönyörű emberek. Az ölelés nem szexuális jellegű volt, inkább gyerekes. Kelet-Belfastban viszont az ilyesmi rosszul mutatott. Itt az eső kimosta a könnyedséget mindenből, amihez hozzáfért. És nem vette számításba azoknak az embereknek a valódi fegyvereit és fáradt mosolyát, akik szállást adtak nekem karácsonyra, vagy tanulási időt a könyvtárban. Azok az emberek nem voltak elég gyönyörűek. Egyáltalán nem voltak gyönyörűek.

A barátaimat részesítettem előnyben a tévé helyett, és alapszinten ki is jöttünk egymással. Reméltem, hogy nagyon jó barátaim és szeretőim lesznek. Mire utolsó éves lettem, barátom sem volt, és szeretőm sem. A helyzetem mégsem volt reménytelen. Voltak dolgok, amiket meg lehetett tenni. Fiatalon feszegethettük a határokat. Jobb frizuráink lehettek, szexelhettünk, olyan helyeken úszkálhattunk, ahol ez általában nem volt megengedett. Hangosabban beszélgethettünk. Ez elég lehet a megváltásunkhoz. Mindenesetre nem tudtam, hogyan mondjam el mindezt anélkül, hogy nyoma maradjon. Ehelyett nem mondtam semmit, és csendben meghátráltam. Diploma után mindegyikükkel megszakadt a kapcsolat.

Közvetlenül a harmincadik születésnapom előtt néha a tízes és korai húszas éveimen tépelődtem, és könnyeztem a csalódottságtól, amely olyan volt, mint amikor valaki más miatt szomorú az ember, bár tulajdonképpen ő maga az a másik. Sohasem jártam jelmezes buliban, nem voltak vad autózások és nyári szerelmek sem. Nem sírom vissza a fiatalságomat. Annak esélyét sem, hogy meggondolatlan lehessek. Olyan szomorúság volt ez, amelyen senki mással nem tudtam osztozni. Soha senkibe nem voltam szerelmes. Nem tudtam elképzelni magamról, hogy elég laza legyek. Anyámat és apámat hibáztattam ezért. Alkalmanként, két ital után „félretettem” őket, és elismertem, hogy saját magamat okolhatom a csalódásért. Az én hibám, hogy olyan voltam, mint egy csukott faliszekrény, hogy túl feszült voltam ahhoz, hogy táncoljak, vagy átkaroljam egy idegen derekát. Miközben tudtam, hogy mindez nem segít. Mire betöltöttem a harmincat, szépen magamba fordultam. Olyasvalaki lettem, akiről megfeledkeztek. Nagyon igyekeztem rájönni, hogy az idő vagy egy alkalom hogyan változtat majd ezen. Nem voltam elég bátor a próbálkozáshoz.

Esténként úgy néztem a tévét, mintha az lenne a társaságom. Előfordult, hogy válaszoltam a képernyőnek. Határidő előtt befizettem a számláimat, és naponta végeztem a munkám, amelyet szerettem is, meg nem is. Minden hétfőn ugyanazt ettem, és ugyanígy jártam el a hét többi napján is. Sosem ittam két pohárnál többet egyszerre, mert féltem, hogy olyanná válok, aki egymagában iszik. Edzés gyanánt minden reggel futottam három mérföldet a vendégszobában lévő futógépen. Jó lett volna odakint futni a kerékpározókkal és a korai kutyasétáltatókkal, de képtelen voltam elviselni a gondolatot, hogy megbámulnak, és röhejesnek találnak. Kizártam az önsajnálat lehetőségét. Ha ennek akár csak egyszer is teret engedek, az lett volna a vég. Ami nem mindig hangzott a legszörnyűbb dolognak. Néhanapján nagyon is észszerű alternatívának tűnt.

Két évvel korábban, miközben a karácsony és az újév közti senkiföldjén próbáltam átkormányozni magam, receptre felírt gyógyszert vittem haza a munkából egy kis barna, henger alakú tégelyben. Egy hétig az éjjeliszekrényemen állt, és barnán csillogott a lámpafényben, mint egy sörösüveg. Szinte követelte, hogy figyeljek rá. Végül feladtam. Egész éjjel a bal öklömben szorongattam a tégelyt, meglehetősen elszántan. Téglalap alakú lenyomat maradt tőle a tenyeremen. Alvás közben közvetlenül az arcom mellett volt, de nem nyomtam hozzá. Elalvás előtt ilyen gondolatok jártak a fejemben:

Hetekig nem találnak majd meg.

Mi van akkor, ha valaki még időben rám talál?

Azt hittem, a kétségbeesés miatt lármás álmaim lesznek majd, ehelyett azt álmodtam, hogy alszom. Éjjel a tégely fedele kinyílt, ezért reggel fehér pirulák hevertek szanaszét az ágyneműn. Mivel még félálomban voltam, először azt hittem, fogak. Amennyit csak tudtam, összeszedtem, a vécébe dobtam őket, és lehúztam. Ezt háromszor kellett megismételnem, így ugyanennyiszer kellett megvárnom, hogy megteljen a tartály.

Örültem, hogy nem használtam fel a pirulákat arra a célra, bármi is volt az. Nem tudtam megfogalmazni. Az volt az érzésem, hogy éppen csak megúsztam egy összeomlást, és ettől összeszorult a gyomrom.

– Változtatni kell! – döntöttem el azon a reggelen, és hangosan ki is mondtam ezt, miközben a fürdőszoba tükrében bámultam magam. Úgy néztem ki, mint egy kísértet. – Fiatal vagy még, és meglehetősen jóképű. És még nem késő változtatni.

Ugyanazon a reggelen hozta le a cikket a Belfast Telegraph. Kissé hihetetlen volt így, közvetlenül az éjszaka történtek után. Nagyon sokszor elolvastam, és aláhúztam néhány részt. Végül képes voltam valamiféle jelnek tekinteni, de nem isteni jelnek.

Belfast szerelmeseknek való hely, állította a főcím. Első olvasatra viccnek tűnt. De nem annak szánták. Folytattam az olvasást. Az Északír Turisztikai Hivatal azt akarta, hogy a város kerüljön egy kategóriába a többi nagy romantikus úti céllal: Párizzsal, Velencével, Berlinnel (a Fal ledöntése előttivel). Felfogták, hogy természeténél fogva Belfastról nem igazán ordít a szenvedély (a fegyvereket és a dobokat inkább hagyjuk is…), és úgy döntöttek, majd ők megalkotják a saját romantikájukat. Szingliket akartak összeszedni, majd olyan párokat összehozni közülük, akikről el is lehet hinni, hogy azok. Magas lányokat magas fiúkkal. Könyvkedvelőnek tűnő lelkeket ugyanilyenekkel, akik a felírt olvasószemüvegükön keresztül nézegetik majd egymást. Kizárólag lányt fiúval: hagyjuk a túl modern dolgokat! Végül is ez mégiscsak Belfast!

Napi százötven fontért ezek a mesterséges párocskák kéz a kézben vagy csókolózva töltenek majd el egy hétvégét a Botanikus Kertben és a békefalaknál és vagy harminc egyéb helyen, ahol turisták vannak. Ez utóbbiak, mivel amerre csak járnak, szerelmespárokat látnak, elég gyorsan elhiszik majd, hogy Belfast valódi európai város. Megbocsátják az esőt és azt, hogy vasárnaponként ebédidőig zárva vannak a boltok. Talán még fényképeket is készítenek, hogy meggyőzzék az otthoni szkeptikusokat.

– Nézzétek! – mondják majd rusztikus konyhaasztalokon rendezgetve a Kodak gépekkel készített fotókat Franciaországban vagy Spanyolországban. – Belfast nagyon biztonságos hely a látogatók számára. A remény és a szerelem városa. Szerelem a köbön, mint San Franciscóban az 1960-as években.

A Turisztikai Hivatal biztos volt benne, hogy ez így lesz. Csak egy kis segítségre volt szükségük a fiatalok részéről, ők maguk ugyanis többnyire középkorú, öltönyös, halszálka mintás ingeket hordó férfiak voltak, túl idősek ahhoz, hogy nyilvánosan csókolózzanak.

Rögtön tudtam, hogy ez nekem szól. Piros ceruzával bekarikáztam a teljes cikket. Alaposan megrettentem az ötlettől. Jól éreztem magam a bőrömben amúgy. Az üres orvosságos tégelyre néztem, amely a kredencen állt a többi újrahasznosítható hulladék társaságában. Nem is éreztem jól magam a bőrömben. Kellett valamilyen nagy változás, mégpedig lehetőleg azonnal. Viszont biztos voltam benne, hogy semmilyen durva dolgot nem kell fontolóra vennem. Volt vagy százezer biztonságosabb lehetőség, amelyeket előbb ki lehetett próbálni: társkereső irodák, sétacsoportok, a templom, közös italozás. Korábban egyiket sem vettem igazán fontolóra, és tudtam, hogy ez a jövőben sem lesz másként. Azon a reggelen esély adódott valamilyen kétségbeesett cselekedetre. Felbukkant egy merész lehetőség. Ha nem ragadom meg, még egy ilyen nem lesz. Tíz év múlva ugyanitt leszek majd, ebben a csendes házban, és alszom.

Megszületett a döntés.

Elérhetőségeket is csatoltak a cikkhez. Felírtam a telefonszámot egy ragasztható cetlire. Alá pedig az e-mail címet. Ez utóbbi egyszerűbb lenne. Nem kellene beszélni. Eleinte nem tartottam magam képesnek arra, hogy kapcsolatba lépjek a Turisztikai Hivatallal. Miután pedig jelentkeztem, biztos voltam benne, hogy nem megyek el a tájékoztatóra, sőt még ott, a teremben, az egymásra rakható székeken egyensúlyozó több tucat huszon- és harmincvalahány éves között sem tudtam elképzelni magam a Pálmaházban, amint a banánfák alatt átkarolom Stephanie-t.

Aztán egyszer csak ott voltam, és egymás szemébe nézve csókolóztunk. Felnéztem a hatalmas zöld levelekre. Úgy borultak fölénk, mint valami esernyők. Ez elég könnyen ment, gondoltam magamban. Eddig miért nem kerültem ilyen helyzetbe? Stephanie íze olyan volt, mintha enyhén sós víz kavarogna a számban. Teljesen kimelegedtem, olvadoztam. Arra sem emlékeztem, hogyan kerültem oda, a fényképező turisták közé, abba a meleg, menstruációs szagú üvegházba, ahol beleizzadtam a pulóverembe.

Azon kezdtem morfondírozni, hogy egy másik emberi teremtmény társaságában töltöm majd a karácsonyokat és a munkaszüneti napokat. Nem feltétlenül Stephanie-val, de egy hozzá hasonló valakivel. Talán Stephanie is megteszi majd. Már nem volt röhejes elképzelni mindezt. Felbátorodtam az ötlettől, és a szájába dugtam a nyelvem, bár nem adott engedélyt erre. Megfogtam a kezét, mielőtt ő nyúlt volna az enyémért, és megkönnyebbülten éreztem, hogy ujjaink összefonódnak. Amikor rövid beszélgetések szerepeltek a programban, miközben azt a látszatot kellett kelteni, hogy szerelmesek vagyunk, nekidőltünk a falnak, és beszélgettünk. Rájöttem, hogy nem is olyan nehéz beszélgetni egy lánnyal. Stephanie kérdezgetett, én válaszoltam, közben pedig olyan kérdések jártak a fejemben, amelyeket fel akartam tenni neki. És fel is tettem őket.

A hétvége egy szempillantás alatt eltelt, egyszer csak vasárnap délután lett. Erre nem számítottam. Fájt ugyan az állkapcsom a csókolózástól, de hajlottam arra, hogy egész héten folytassam ezt. Pontban ötkor megjelent a Pálmaházban egy férfi a Turisztikai Hivatalból. Hírverés céljából készített egy hivatalos fényképet Stephanie-ról és rólam, és kaptunk tőle fejenként háromszáz fontot. Egy-egy fehér borítékban nyújtotta át.

– Tehát ilyenek önök – mondta. – Köszönjük, hogy kisegítettek bennünket.

– És a következő hétvégével mi lesz? – kérdeztem. De a Belfast szerelmeseknek való hely kísérleti eljárás volt, egyetlen alkalmat finanszíroztak, aztán szüneteltették, amíg nem találtak újabb támogatókat.

A férfi elment. Következő úti célja az Ulster Museum volt, majd a Trópusi Szurdok és a börtön Queensben. És közeledett a záróra.

– Örülök, hogy találkoztunk – mondta Stephanie.

– Én is. Köszönök mindent – válaszoltam, majd mivel még mindig meglehetősen könnyed hangulatban voltam a sok csókolózástól, hozzátettem: – Elmegyünk vacsorázni?

– Most?

– Most is jó, vagy amikor neked megfelel, komolyan.

– Van barátom, Jonathan. Nem hiszem, hogy örülne neki, ha egy másik pasival mennék vacsorázni.

– Az utóbbi két napon egy másik pasival csókolóztál. Ehhez mit szól a barátod?

– Az csak színjáték volt. A pénz kedvéért. Nyaralásra gyűjtünk. Mindent tud erről.

– Ó…

Úgy éreztem magam, mint aki annyira eldől, hogy végül a földre zuhan. Mindjárt mondok valami olyat, ami nem tetszik majd Stephanie-nak. Már a nyelvem hegyén volt, készen arra, hogy kijöjjön a számon:

– Nem úgy tűnt, hogy egész hétvégén színészkedtél.

– Pedig színészkedtem, Jonathan. A pénzért.

Olyanok voltak a szavai, mint a tőrdöfések.

– És nem volt jó? – igyekeztem felvenni a kesztyűt.

– Nem volt rossz.

– Rosszul csináltam valamit?

– Nem, dehogy, de ez nem társkereső szolgáltatás. Ez színjátszás. Csak úgy tesz az ember, mintha…

– Nos, nem tudnánk egy picit jobban úgy tenni, mintha…?

Később újra lejátszottam magamban ezt a beszélgetést, és megalázónak találtam a kétségbeesésemet. Olyan voltam, mint egy gyerek, aki hízelgéssel próbál édességhez jutni.

– Van barátom, Jonathan.

– Nem kell hogy elmondjuk neki. Megtehetnénk titokban, vagy azt mondhatnád neki, hogy újabb megbízást kaptunk a Turisztikai Hivataltól Bangorban vagy egy másik városban, és ugyanaz a teendőnk.

– Miért tennék ilyet? Még csak nem is tetszel.

– Nem is kell hogy tetsszem neked. Majd úgy teszel, mintha… Annyi elég is lenne.

– Ez tragikus! Miért akarnál együtt lenni valakivel, akinek valójában nem tetszel? Soha nem voltál még szerelmes, Jonathan?

– Nem. Nem tudom, hogy képes vagyok-e rá – mondtam.

Egyetlen emberi teremtményhez sem voltam még ennyire őszinte. Már az is csípte az orromat, hogy egyáltalán kimondtam. A bal szememben megjelent egy könnycsepp. Stephanie odanyúlt, és letörölte a mandzsettájával. Kedves lány volt. Ez abból derült ki, hogy megfontoltan nézett rám, és nem nevetett. Átkarolta a derekamat, mint valami öv, és magához húzott. Éreztem, ahogy melle puha ökölként a bordáimhoz simul. Abban a pillanatban nagyon jó volt Jonathannek lenni. Nem szoktam hozzá, hogy boldog legyek. Zokogni kezdtem.

– Ó, Jonathan! – sóhajtotta tompán. – Sohasem hallottam még ennél szomorúbb dolgot! Nagyon magányos lehetsz… Nem akarsz eljönni vacsorára hozzánk valamelyik este a jövő héten?

– Nem akarok veled és a barátoddal vacsorázni! – motyogtam bele fölülről a hajába. Szőke volt, feje búbján barna tincsekkel. Olyan illata volt, mint az üde karácsonyfának. – Azt akarom, hogy legyél szerelmes belém!

– Nem lehetek – húzódott el Stephanie. – Van barátom, mondtam már.

– Kifizethetem – mondtam. – Ugyanannyit kapsz, amennyit ma.

Na, ekkor kaptam tőle egy pofont. Miközben a keze az arcom felé közeledett, észrevettem, hogy már nem is tűnik együttérzőnek. Egyenes vonalú száj, összevont szemöldök. Szétvetette a düh.