Hayley Gelfuso

Az elveszett órák könyve

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Hayley Gelfuso: The Book of Lost Hours

Atria Books an Imprint of Simon & Schuster, LLC

1230 Avenue of the Americas

New York, NY 10020

Copyright © 2025 by Hayley Gelfuso

Fordította: Bartók Imre

Hungarian translation © Bartók Imre, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-605-7

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Papp Sándor Zsigmond

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Csémi Judit

Nyomdai előkészítés: Komlós Andrea

Az elektronikus verziót forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Ernestnek –

ha tehetném, mindennap visszatérnék az emlékedhez

1

1938, Nürnberg, Németország

1938-ban Nürnberg városában egy férfi esti mesét mondott a lányának. A férfi órásmester volt, aki a város zsidónegyedében régóta élő óraművesek utolsó nemzedékéhez tartozott. Ő is éppúgy mérte az időt, ahogyan a felmenői tették két évszázad óta.

– Ideje lefeküdni, Lisavet. Mára elég mesét hallottál – mondta, amikor a lánya harmadszor kért tőle újabb történetet.

Odakint az utcák rég sötétbe borultak, és a hűvös novemberi szél sepert végig rajtuk. Az órásmester csak arra tudott gondolni, hogy mennyi tennivaló vár még rá odalent, a műhelyében. Egész pontosan az Amerikából érkezett levélre gondolt, amelyet ma reggel kapott kézhez.

– De még nem vagyok fáradt – nyafogott Lisavet. – Addig fenn akarok maradni, amíg Klaus haza nem jön.

– A testvéred csak később fog hazatérni – mondta az órásmester.

Az arcára kiülő mosoly alaposan megnehezítette, hogy szigorúnak tűnjön. Végigsimított a lány haján, és magában kezdte elfogadni, hogy végül úgyis a gyermeke akarata fog érvényesülni. Lisavet az aranyló hajával és a csokoládébarna szemével olyan volt, mintha csak a néhai felesége született volna újjá benne.

Amikor még élt, a neje gyakran ugratta azzal, hogy a gyermekeikben – parányi változatban – önmagukat sikerült újraalkotniuk: a férfit a fiukban, őt pedig a lányukban. A megjelenésüket tekintve ez talán igaz is volt, ám ezen túlmenően Ezékiel Levy és a fia, Klaus, nem is különbözhettek volna jobban egymástól. Klaus a társasági élet iránti fogékonyságában az anyjára ütött, és ő is arról álmodozott, hogy egy szép napon a fővárosban folytatja a tanulmányait. Ami a lelkialkatukat illeti, Lisavet sokkal jobban hasonlított Ezékielre. Sokszor üldögélt mellette a műhelyben, figyelte, ahogy összeilleszti a régi, elromlott órák fogaskerekeit, és addig igazítja a rugóikat, amíg életre nem kelti a szerkezeteket. Ő volt az, aki minden reggel felhúzta a bolt kirakatában lévő órákat, és csendes áhítattal figyelte, ahogy a fából és fémből készült remekművek az idő ritmusát zengik. És ő volt az is, aki a tervek szerint egy napon majd megörökli a műhelyt és a boltot, a hozzájuk tartozó családi titkokkal egyetemben.

– Mesélj arról a varázserejű óráról – mondta Lisavet, és megszorította az apja csuklóját, mielőtt az felállhatott volna.

Tizenegy évesen már kissé idős volt az esti mesékhez, és az órásmester is tudta, hogy hamarosan eljön az idő, amikor már nem fog kérni tőle ilyesmit. Úgyhogy megadta magát, és leült az ágy szélére.

– Hol volt, hol nem volt, élt egyszer Németországban egy Ezékiel nevezetű órásmester – vágott bele a történetbe olyan mély, pattogó hangon, ahogy a kandallóban kapott lángra a fa. – Ennek az Ezékielnek volt két gyermeke, akikkel egy barátságos kis otthonban laktak a műhely felett, amely már nemzedékek óta a családé volt. Ez a família az egész világon ismert volt a legkiválóbb alkatrészekből készített, pompás óráiról, amelyeket az üzletükben árusítottak. Arannyal, drágakövekkel és díszesen faragott fával dolgoztak, ezek mind csak úgy ragyogtak a gyertyafényben. Jókora, álló ingaórákat, kicsiny asztali órákat, és minden mást is árultak, ami csak elképzelhető a kettő között. De mindezen csodás alkotások között akadt egy különösen becses darab. Egy közönséges, rézből készült zsebóra, amely több mint száz éven keresztül szállt apáról fiúra. Ez a szerkezet nem azért volt különleges, mert ezüst vagy arany borította volna, hanem mert… – Szünetet tartott, és felvonta a szemöldökét, várva, hogy a lánya fejezi be helyette a mondatot. Minden mesével eljátszották ezt a kis játékot, ám különösen ezzel a történettel.

– …lehetővé tette, hogy magával az Idővel beszéljenek – folytatta Lisavet lenyűgözve.

– Úgy bizony. – Ezékiel elmosolyodott, és megérintette a lány orrát. – Az Idő a tengely, amely körül a világ forog. Az emberek hónapokban és hetekben mérik a létezésüket, mintha azzal, hogy így összeadogatják az életük részeit, valahogy többre tehetnének szert belőle. Pedig balesetek hamarabb bekövetkezhetnek, mint hogy a nagymutató hármat ugrana előre. A szív egyetlen szempillantás alatt megállhat. Ugyanakkor vannak dolgok, amelyek a múló másodpercek között történnek. Egész világok születnek a semmiből, és bolygók robbannak fel. Lelkek foszlanak szét az űrben egyik pillanatról a másikra, és emlékek hullnak a feneketlen mélységbe, elvesznek a csendben, a lángok között.

Suttogóra fogta, úgy szólt, ahogyan az árnyak teszik. Lisavet elkerekedett szemmel hallgatta.

– Nem volt ám ez mindig így. Évszázadokkal ezelőtt mindazok a dolgok rejtve maradtak, amelyek a világunkból a feledés némaságába hullottak. Az emberiség többé nem léphetett kapcsolatba velük. Senki sem tudott róluk, és mindenki előtt ismeretlenné váltak. Akik elég elkötelezettek voltak, talán megsejtettek valamit ebből, keresték a meditációik során, keresték az álmaikban, de maguk sem tudták igazán, hogy pontosan mit is igyekeznek megragadni. Ahogy aztán az Idő tapinthatóbbá, értékesebbé vált, úgy sokasodtak körülötte az árnyak. A napórák feltalálásával az emberek képessé váltak rá, hogy megszámolják az órákat, aztán az órákkal lehetővé vált, hogy megszámolják a perceket. Amit pedig megszámolhatunk, afelett uralkodhatunk, és hamarosan a világunk és a mögötte lévő csend közti fátyol is elvékonyodott. Azok, akik megtanulták az Idő nyelvét, idővigyázóknak hívták magukat.

Az órásmester tiszteletteljesen, alázatosan suttogva ejtette ki az „idővigyázó” szót. Odakint, az ablakon túl feltámadt a szél.

– Mint Ezékiel – mondta Lisavet. – Ő is idővigyázó volt.

– Bizony. A család évtizedeken keresztül őrizte a titkot. Aztán egy napon…

– …vihar készülődött – fejezte be a mondatot Lisavet.

Ezékiel összevonta a szemöldökét, és valamivel mélyebb hangon folytatta.

– Vihar készülődött. A világ sötétebbé vált, és olyan hideg kúszott a házak közé, amely már azzal fenyegetett, hogy az összes kandalló tüzét kioltja. Az emberek már nem vásároltak órákat a boltjából. Ezékiel érezte, hogy a sötétség egyre sűrűbbé válik az utcákon, és egyre közelebb ér hozzá. A férfiak, akik a vihart okozták, könyörtelenek voltak, tele gyűlölettel és hévvel. Valamelyik este az egyikük felkereste Ezékielt a boltjában, és a titkáról faggatta. Maguknak akarták a hatalmát. Követelték, hogy adja át nekik az órát, amely lehetővé teszi, hogy kapcsolatba lépjenek az Idővel.

– Ezékiel azonban túljárt az eszükön – szólalt meg Lisavet büszkén.

– Úgy bizony. Mivel mindenáron őriznie kellett a titkot, egy hamisítványt adott nekik. Ezután békén hagyták, ám Ezékiel tudta, hogy amint rájönnek, hogy rászedték őket, vissza fognak térni. Az Idő veszélybe került, akárcsak az órásmester családja. Úgyhogy Ezékiel levelet írt egy régi barátjának, egy másik idővigyázónak, aki talán segíthet nekik.

– De miért nem mentek el? Nem lett volna egyszerűbb? – kérdezte a lánya.

Az apa az ajkába harapott, és eltöprengett.

– Azért nem, mert attól tartott, hogy azok, akik a vihart okozták, máshol is a nyomukra akadnának. Úgyhogy Ezékiel megkérte a barátait, hogy segítsenek a családjának valamilyen más úton-módon elmenekülni. Tudod, az idővigyázók ismernek egy helyet valahol az Idő redői között, ahol elrejtőzhetnek. Egy helyet, ahol az ő családja is elbújhatna, és egy másik idővigyázó közbenjárásával átkelhetnének olyan vidékekre, ahol már biztonságban lehetnének a vihartól.

– Sikerült? Segítettek neki? – kérdezte Lisavet, és igyekezett elfojtani az ásítást.

Amikor ez a történet volt soron, Ezékiel minden alkalommal azzal fejezte be, hogy megígérte, a végét majd egy másik alkalommal meséli el. A mai este azonban más volt, hiszen ott hevert az íróasztalán az a levél Amerikából. Puszit nyomott Lisavet homlokára, és elmosolyodott.

– Igen, segítettek neki. A barátai válaszoltak a levelére, és megígérték, hogy kihúzzák a bajból. Ezékiel és a családja várta a megfelelő pillanatot. Beszéltek a legközelebbi barátaikkal és szomszédaikkal a közelgő sötétség jelentette veszedelemről, és akit csak tudtak, magukkal vittek. Szükség volt némi győzködésre, ugyanis nem mindenki hitte el, hogy létezik ez a bizonyos alagút az Időn keresztül, de még akik elhitték, azok közül is sokan féltek. Akik beleegyeztek, megállapodtak, hogy melyik nap indulnak útnak: a hanuka első estéjén, amelyet mind a családjuk körében töltenek. – Az órásmester szünetet tartott. Lisavet szeme kezdett lecsukódni. A történet vége szinte már suttogva hangzott el. – Így aztán a decemberi telihold fényénél megmenekültek az árnyaktól, és eljutottak a szabadságba.

Amint ezt kimondta, az alattuk lévő műhelyben kéttucatnyi állóóra ütötte el a tizenegyet. Ezékiel csendben hallgatózott. Miután a lárma alábbhagyott, még hosszan visszhangzott az éjszakában, de hamarosan másféle hangok ütötték meg a fülét. Kiáltozás támadt az utca felől, amelyet a betört üveg csörömpölése követett.

– Mi volt ez? – kérdezte Lisavet, aki azonnal felébredt.

Az apja az ablakhoz lépett, és elhúzta a függönyt. Odalent, a kockaköves utcán dühödt emberek áradata közeledett, mintha csak a szél hajtotta volna őket előre. A betört kirakatüveg éles zaja az utcán lévő másik boltra irányította Ezékiel tekintetét. Elborzadva figyelte, hogy a szomszédai kiszaladnak a lakásaikból, a gyerekek mezítláb voltak, és mindössze hálóinget viseltek.

– Papa, mi történik? – kérdezte a lánya, és már kezdett kikászálódni az ágyból.

– Vedd fel a cipőd, Lisavet – felelte. – Mindjárt visszajövök.

Ezékiel nem foglalkozott a lány könyörgésével, aki szerette volna, ha mellette marad, és szélsebesen leszánkázott a lépcsőn a műhelybe. A csőcselék egyre csak közeledett. Már hallotta, ahogy dörömbölnek az ajtón. Hallotta, ahogy recseg-ropog a talpuk alatt az üvegszilánk. Látott már ilyesmit, és hallott már efféle hangokat, amelyek ott kavarogtak a holtak emlékei között. Azt is tudta, hogy mi következik ezután. Először a kiáltozás, a törés-zúzás, a düh. Aztán a tűz, a harc, a gyilkolás.

A bolt utolsó órája is ütött, és mintha a közelgő megsemmisülés egy nevet formált volna: Klaus. Ezékiel szíve a torkában dobogott, ahogy a zsinagógában lévő fiára gondolt. Földbe gyökerezett lábbal állt meg az utolsó lépcsőfokon.

– Papa? – szólt le Lisavet a lépcső tetejéről.

– Maradj odafent!

Közeledtek. Az első már a boltja előtt állt, és az ajtót püfölte. Az ablakon keresztül találkozott a tekintetük, az övék acélos volt, szürke és jéghideg. Az óráért jöttek. Aztán a dörömbölést rugdosás váltotta fel, és a kiabálás gúnykacajjá torzult. Ezékiel az asztalán lévő levélhez sietett. Begyömöszölte a zsebébe, majd kihúzta a fiókokat, amelyekben a többi lapult. A levelek az idővigyázókról szóltak, és mindazokról, akiknek még közük volt a tervezett meneküléshez. Az összeset behajította a vízzel teli felmosóvödörbe. A szappan és a lúg gondoskodott róla, hogy gyorsan feloldódjon a tinta. Anélkül, hogy a fiókok becsukásával bajlódott volna, a kabátjáért nyúlt. Alighogy felhúzta, az első kő máris eltalálta az ablakkeretet. Lisavet félig lejött a lépcsőn, és majdnem elbotlott a túlságosan hosszú hálóköntösében, amikor Ezékiel odafordult hozzá.

– Papa!

– Menj vissza az emeletre, Lisavet! – utasította Ezékiel, és a kabátjába nyúlt a zsebóráért. A régi, ismerős szerkezet finom rézfelülete belesimult a tenyerébe.

Néhány másodpercig babrált a koronával, amíg a helyére nem kattant, majd kinyitotta az ajtót. Az egykor kényelmes, kétszobás lakás most árnyakkal teli, hallgatag barlanggá változott át. Lisavet az apja karjába kapaszkodott, amikor látta, hogy mi zajlik körülötte. Ezékiel megfogta a lánya vállát, majd letérdelt, hogy a szemébe nézhessen.

– Hallgass ide, Lisavet. Meg kell keresnem a bátyádat, rendben? Azt szeretném, ha addig itt várnál. Maradj pontosan itt, az ajtó mellett. Egy tapodtat se mozdulj! Megígérem, hogy amint megtalálom, visszajövök érted. Rendben?

– De papa, mi ez a hely?

Egy másik kő hasította át a kinti, hűvös levegőt, és ezúttal nem tévesztett célt – a kirakat üvege azonnal betört.

– Az alagút az Időben, amiről beszéltem neked – mondta sietve. – Az, amin keresztül távoli helyekre juthatunk.

– De hiszen az csak mese volt! – kiáltott fel Lisavet, és megrázta a fejét, ahogy az apja eltolta magától. Az ajtó túloldalán semmit sem látott az árnyakon és a sötétségen kívül.

– Nem csak egy mese volt, Lisavet. Most pedig indulj. Visszajövök érted, amint tudok. Ígérem.

Lisavet megpróbálta megvetni a lábát, de aztán az apja úgy kapta fel a vállára, mint ahogy kiskorában, majd letette az ajtó másik oldalán, és épp csak annyi időre állt meg, hogy még egy puszit nyomjon a fejére, és ráterítse a barna kabátját a lánya keskeny vállára. Olyan nagy volt rá, hogy egészen a földig ért.

– Légy bátor – mondta elfúló hangon, ahogy magához szorította.

– Papa? – kérdezte. A hangja visszhangot vert.

Ezékiel az ajka elé tartotta a mutatóujját, majd visszalépett a küszöb felett.

Aztán az ajtó bezárult, és soha többé nem nyílt ki.

Lisavet hosszú időn át várt. Minden halálos némaságba burkolózott, és minden képtelenül mozdulatlannak tűnt. Számolta a másodperceket. Minden óra végén azt remélte, hogy megszólalnak a műhelyben lévő nagy faliórák, amelyekkel felnőtt, de zengő hangjuk helyett továbbra is csupán dermedt hallgatás vette körbe. A csend olyannyira átható volt, hogy szinte már elevennek tűnt, mintha szilárd anyag volna, amit meg lehetne érinteni. Az árnyak elhomályosították a tekintetét, így nem is látott tovább néhány méternél, amit viszont ennek ellenére ki tudott venni, az különös módon ismerős volt a számára.

Könyvespolcok. Kétoldalt tornyosultak, rajtuk a legkülönbözőbb méretű és alakú, bőrkötéses kiadványokkal. Lehetséges, hogy egy könyvtárba csöppent? Lisavet egyetlen óvatos lépést tett előre, a szeme lassan hozzászokott a homályhoz. A „könyvtár” talán nem volt a legmegfelelőbb szó a látványra, noha valóban könyvek vették körül, amelyek gerincei takaros sorokba rendezve húzódtak előtte. A végtelenbe vesző polcok között széles boltívek és római oszlopok álltak, és ahogy Lisavet követte ezeket a tekintetével, arra számított, hogy a pillantása előbb-utóbb a mennyezetbe ütközik, ehelyett azonban a tintafekete ég borult fölé, tele elmosódott képekkel, mintha Michelangelo a Sixtus-kápolnát díszítő freskóit egyenesen a csillagokra festette volna, és mindegyik mű úgy folyt volna át a következőbe, ahogy a szélben sodródó felhők olvadnak össze egymással.

Szeretett volna végigsétálni a polcok között, de az apja figyelmeztető szavai még ott visszhangoztak a fejében. Az ajtónál kellett maradnia. Tapodtat sem mozdulhat. Amikor megfordult, hogy még egyszer megnézze magának azt az ajtót, észrevette, hogy megváltozott. Elmosódottnak tűnt, maszatosnak, mintha nem is ajtó lett volna, hanem csupán annak reszketeg tükörképe. Aztán ez is szép lassan eltűnt, a sötétség bekebelezte az ismerős falapot. Lisavet gyorsan a kilincshez ugrott, de az is semmivé foszlott a keze alatt, és ezzel minden esély elveszett, hogy visszatérhessen az apjához. A földre roskadt, és minden porcikája remegett a sírástól.

A suttogás valahonnan a sötétségből jutott el hozzá. Gyöngéd, kíváncsi csilingelés volt, mintha az árnyak egy olyan hangot kerestek volna erre a célra, amelyet még sosem hallottak korábban. Lisavet a kézfejével letörölte a könnyeit. Zakatolt a szíve. Ekkor még nem tudta, de magát az Időt hallotta, felmenői régóta dédelgetett barátját, amely most kezdte tanulni, hogy miként szólítsa meg, ő pedig, noha bizonytalan volt és félt, válaszolt a hívására.

– Ha… Halló? – mondta olyan hangosan, amennyire csak merte.

Halló, felelték visszhangozva a suttogások.

Lisavet kihúzta magát.

– Ki van ott? – kérdezte.

A suttogások ezúttal mintha közelebbről hallatszottak volna.

Lisavet szaporábban vette a levegőt. Tett néhány lépést a sötétség felé, eltávolodva attól a ponttól, ahol az apja utasítása szerint várakoznia kellett volna.

– Maradj ott, ahol vagy – mondta. – Megyek és megkereslek.

Maradj, maradj, maradj, visszhangozták a suttogások.

De Lisavet, ahelyett, hogy hallgatott volna rájuk, inkább tett még egy lépést az árnyak és a sötétség felé, remélve, hogy megtalálhatja az Időt.

Senki sem jött érte.

Már két hete, hogy fogságba esett, és ezalatt három fontos felfedezést tett.

Először is, a természet törvényei ezen a helyen nem érvényesek. Ő például nem érzett éhséget. Sosem volt szomjas, és nem kellett kimennie a mosdóba. A hagyományos értelemben véve aludnia sem kellett. Alhatott, ha akart, és néha meg is tette, hogy elüsse az időt, de aztán inkább megpróbált minél tovább fent maradni, csak hogy lássa, meddig lenne képes rá.

Másodszor, amint arról a több napig tartó keresgélés után meggyőződhetett, ezen a helyen nem volt másik ajtó. Nem volt kijárat.

Harmadszor, szemben azzal, amit az apja története sugallt, az Idő nem itt lakozott. Vagy ha mégis, nem szándékozott a segítségére sietni.

Senki sem jött érte. Talán senki sem tudta, hogy itt van.

Ezen a csendes helyen az ég olyan gyönyörűséges volt, amelyhez foghatót Lisavet még sosem látott: kavargó színek töltötték ki, amelyek úgy vibráltak és változtak, mintha folyékony csillagok alkotnák. Alighanem napokat töltött azzal, hogy csak feküdt a padlón két könyvespolc között, és az eget kémlelte. Bízott benne, bízott hatalmas kiterjedésében és rejtélyeiben, ugyanis ez emlékeztette arra, hogy még mindig életben van. Ahogy a padlón hevert, olykor úgy tűnt, mintha az apja arcát pillantaná meg a feje felett hömpölygő színekben, de amint megpróbált ráfókuszálni, a kép szertefoszlott.

Amikor nem a polcok között rejtőzött, fel-alá sétálgatott köztük. Olykor énekelt, azt remélve, hogy a hangja valamiképpen átszűrődik az eltűnt ajtón keresztül az apjához, vagy az Idő egyszer csak meggondolja magát, és mégiscsak eljön érte. Egy napon aztán kiabálni kezdett, egyre hangosabban és hangosabban, abban bízva, hátha valaki meghallja. Végül valaki meghallotta. Vagy inkább valami.

– Miért sikongatsz ilyen megátalkodottan? – szólalt meg egy éles és ingerült hang.

Lisavet megpördült, és egy baljós kinézetű alakot látott kisurranni a polcok közül. Előbb a feje lebegett át a levegőn, majd csatlakozott a többi testrészéhez; úgy mozgott, ahogy a tinta terjed a vízben: szétfolyva és félig áttetszően. Fehér, rizsporos parókát és lila frakkot viselt, és különös akcentussal, németül beszélt.

– Az… Az apámat keresem – dadogta Lisavet, akit a váratlan jelenés túlságosan megdöbbentett ahhoz, hogy megijedhetett volna tőle.

– Nem látod, hogy nincs itt, te lány? Amúgy nagyon jól jártál. Igazán szerencsésnek mondhatod magad.

– Szerencsésnek?

– A többség errefelé már rég halott. Csak a holtak élnek ezen az istenverte helyen.

– De hiszen én nem vagyok halott. És itt vagyok.

A férfi végigmérte, mintha csak ellenőrizni akarta volna az állítás igazságtartalmát.

– Valóban. Idővigyázó vagy?

– Tessék?

– Idővigyázó – ismételte meg az idegen türelmetlenül.

– N… Nem hiszem – mondta Lisavet.

– Ha nem idővigyázó vagy, akkor kicsoda?

– A nevem Lisavet Levy – válaszolta.

A férfi elhallgatott. Valami másra fülelt a távolban.

– Pssszt! – mondta, és az ajkára szorította az egyik ujját. – Hallod?

Lisavet a fülét hegyezte. Lágy suttogás ért el hozzá.

– Az Idő! – mondta a lány. – Visszatért!

– Az Idő? – Az úriember a balgaság hallatán felvonta a szemöldökét. – Így hívod ezt az ördögi micsodát? Nos, ez a név is megteszi. Az Idő az a szörnyeteg, amely így vagy úgy, de mindent halandóvá tesz. Mindent elvesz, és nincs tekintettel se vagyonra, se hatalomra. – A férfi keserűen elfintorodott, és Lisavetnek olyan benyomása támadt, hogy egykor maga is vagyonos és befolyásos lehetett, mielőtt az Idő mindezt elorozta volna tőle. – Ha nem vigyázol, téged is magával ragad, mielőtt készen állnál.

– És hová visz?

Végül is ezt akarta: kijutni innen. Talán az Idő elviszi erről a helyről. Elvihetné például Amerikába, mint abban a mesében.

A másik azonban megcsóválta a fejét.

– Hidd el, ha azt mondom, hogy nem mennél oda szívesen, ahová ő akar vinni.

Lisavet szeme elkerekedett, és a férfi egyszer csak semmivé foszlott előtte. A suttogások felerősödtek, és alaktalan visszhangokként jutottak el hozzá, mint amikor a forró szénre öntött víz felsistereg. A lány elfutott előlük, noha maga sem tudta, hogy pontosan mi elől is menekül. Egy különösen sötét sarokban lelt menedékre, ahol a polcokon fekvő könyvek még a többinél is porosabbak voltak. Az éneklés lassan elhalkult, csupán a néma csend maradt.

Lisavet hamarosan újra elindult, hátha megleli az előbbi szellemet. Ezúttal a kiáltozás helyett inkább ő is suttogott, és lassan lépkedett a polcok között.

– Halló? – szólongatta halkan, nehogy felébressze a korábbi hangokat.

Nem kapott választ. Emlékezett rá, hogy a férfi mintha a polcokon lévő könyvekből suhant volna elé. Ahogy az ujjai végigsimították az egyik bőrkötéses kötet gerincét, egy újabb hang szólalt meg.

– A helyedben óvatos volnék.

Lisavet riadtan húzta vissza a kezét.

– Ki beszél?

– Ez a polc a középkori Angliával foglalkozik – érkezett a felelet. – Túl fiatal vagy még hozzá.

A balján az egyik elmosódott kép kiélesedett. Fények és színek részletei álltak össze, hogy a következő pillanatban egy emberi alakot rajzoljanak ki. Jóval fiatalabb volt a korábban látottnál, és durva, szürke szövetanyagból készült köpenyt viselt. Az állát a kézfejére támasztotta, és úgy nézett ki, mint aki mély gondolatokba merül.

– Ha őszinte akarok lenni, jobban tennéd, ha teljesen elkerülöd a középkori Európát. Habár ott is akadnak elviselhetőbb részek. Például a királyi családok, vagy… – A lány felé pillantott. – Talán a romantika korszaka inkább kedvedre volna. Szereted a költészetet?

Lisavet motyogott valamit, de nem lehetett érteni a szavait.

– Kissé fiatalnak tűnsz a versekhez. Mondd csak, ragaszkodsz Angliához, vagy más vidékekre is nyitott vagy? Mi a helyzet Olaszországgal? Ó, azok az itáliai nyarak! A reneszánsz! Az biztosan tetszene.

– Miről beszélsz?

– Emlékekről.

– Emlékekről?

– Igen, azokról az emlékekről, amelyeket a könyvek őriznek. Általában nem érdekel, hogy ti, idővigyázók, mivel kezditek, de… – Megint a lány felé fordult, és kissé reszketeg képe megint elmosódott. – Csak hát te még olyan fiatal vagy. Nem bocsátanám meg magamnak, ha már az első alkalommal valami félelmetesbe botlanál.

– Nem vagyok idővigyázó – tiltakozott Lisavet.

– Nem? Vagy úgy. Milyen kár. És én még azt gondoltam, hogy végre haladtak a korral, és egy lányt neveztek ki. Igazán kár… De úgy tűnik, ezen nem segíthetünk. – Láthatóan fel sem tűnt neki a lány növekvő aggodalma, ahogy a létezése kapcsán lamentált. – Akkor mit keresel itt?

– Csapdába estem. Az apám itt hagyott, és nem találom a kiutat.

– Értem – mondta a férfi, és bár aggodalmasnak tűnt, nem ajánlotta fel a segítségét.

– Tehát… Létezik? – kérdezte Lisavet.

– Micsoda?

– Kiút. Egy ajtó, vagy…

– Ööö… Nem. Attól tartok, itt nincs ilyesmi.

Lisavet úgy érezte, mintha az összes vér kiszaladna a testéből.

– Akkor legalább annyit elárulnál, hogy mi ez a hely?

– Ez nem igazán hely. Inkább egy… gondolat. A múlt és a jelen közötti térben vagy. Mindenütt és sehol sem. Itt ér véget az Idő. A tudat sodródik, a test pedig elpusztul. A tapintható dolgok, a pillanatokat elválasztó hasadékok között létezik. Itt mindaz, ami a Földön történt, emlékek formájában él tovább.

– Ezek szerint te is emlék vagy? – kérdezte Lisavet a szemét forgatva.

– Sajnos igen.

– Akkor én… meghaltam?

Nem volt biztos benne, hogy hallani akarja a választ.

– Az emberek túl sokat aggódnak a halál miatt. Mintha ez jelentené a véget.

Lisavet csak bámult rá.

A férfi felsóhajtott.

– Nem, nem haltál meg.

– Akkor álmodom?

– Nem álmodsz. Biztosíthatlak róla, hogy mindez nagyon is valóságos.

– De hát épp most mondtad, hogy emlék vagy. Akkor te nem lehetsz valóságos.

– Miért nem? Az emlékek a legvalóságosabb dolgok, amikkel csak rendelkezünk, Lisavet.

A lány hátrált egy lépést.

– Tudod a nevemet?

– Persze hogy tudom – felelte a férfi halvány mosoly kíséretében. – Az emlékeidben találtam rá. Tudod. Azokban, amiket te nem tekintesz valóságosnak.

Lisavet beleharapott az ajkába.

– És téged hogy hívnak?

– Engem? Nekem nincs nevem. Vagyis többé már nincs. Feledésre ítélték. – Kissé megborzongott, ahogy ezt kimondta.

– Feledésre ítélték? – ismételte meg Lisavet.

A férfi ismét összerezzent.

– Igen, feledésre ítélt egy idővigyázó, aki nem akarta, hogy a világ emlékezzen rám.

– Nem értem – mondta a lány.

Az alak visszafordult a könyvekhez, és komor ábrázatán sóvárgás jelent meg.

– Ezekben a könyvekben ott rejlik minden egyes ember emlékezete, aki valaha élt és meghalt. Az idővigyázók előtt az emlékek még csak úgy ott lebegtek az időtérben, anélkül, hogy bárki is odafigyelt volna rájuk. Most azonban takaros rendben sorakoznak, mert meglelték a helyüket ezekben a könyvekben.

Lisavet az apjára gondolt. Az esti mesére. Amikor észrevette a lány zavarodottságát, a férfi emléke kinyújtotta az elmosódott kezét, és jóindulatú mosoly ült ki az arcára.

– Ha szeretnéd, megmutathatom neked Olaszországot. Igazán nagyszerű hely, és ismerem a legjobb emléket, amit érdemes volna megnézned.