A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Johanna Lindsey: One Heart to Win

Gallery Books, A Division of Simon & Schuster, Inc., New York

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Weisz Böbe

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Könyvterv: Gelányi Mariann

Copyright © 2013 by Johanna Lindsey

Hungarian translation © Weisz Böbe, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-886-0

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ELSŐ FEJEZET

Rose Warren még az előtt abbahagyta a sírást, hogy a lánya, Tiffany kinyitotta volna a barna homokkőből épült sorház bejárati ajtaját, de nem tudta kiverni a fejéből a szavakat, melyek megríkatták. Gyere vele te is, Rose! Tizenöt év telt el, nem kínoztál már minket épp eleget?

Általában hagyta, hogy a lánya, aki az előző hónapban töltötte be a tizennyolcadik életévét, elolvassa a Franklin Warrentől érkezett leveleket. Frank elég személytelenül írt, ezért megmutathatta a lányuknak. Ez alkalommal azonban másképp történt, és Rose sietve összegyűrte a levelet, majd besüllyesztette a zsebébe, amint meghallotta Tiffany hangját az előszobából. A lány nem tudta, mi az igazi oka annak, hogy a szülei nem éltek együtt. Még maga Frank sem tudta az igazi okát, hogy felesége miért hagyta el. Ennyi év elteltével jobb is, ha ez így marad.

– Tiffany, gyere be hozzám a szalonba, kérlek – kiáltott ki Rose, mielőtt Tiffany felmehetett volna az emeleti szobájába.

A délutáni napsugarak megcsillantak a lány fényes, vörösesszőke haján, ahogy levette a kalapját és belépett a szalonba, majd megszabadult a rövid, vékony köpönyegtől is. Már túl meleg volt az idő ahhoz, hogy kabátot viseljen, de egy New York-i hölgynek ugyanúgy illendően kellett öltözködnie, amikor elment otthonról.

Ahogy Rose szemügyre vette Tiffanyt, megint tudatosítania kellett magában, hogy a kislánya már nem is olyan kicsike. Amióta Tiffany tizennyolc esztendős lett, Rose nemegyszer fohászkodott az égiekhez, hogy a lánya végre álljon meg a növésben. A maga öt láb nyolc hüvelykjével már jóval magasabb volt az átlagnál, és sokszor panaszkodott is emiatt. Tiffany a magasságát az apjától, Franklintől örökölte, ahogy smaragdzöld szemét is, csak épp nem tudott róla. Finom csontozatát Rose-nak köszönhette, ahogy finom arcvonásait is, amelyek miatt nem számított hétköznapi szépségnek, de csak részben örökölte Rose vörös haját, Tiffanyé inkább rézvörös volt.

– Levél érkezett apádtól.

Semmi válasz.

Tiffany régebben mindig izgatott lett, amikor Frank levelet küldött, de azóta sok idő telt el – akkoriban hagyta abba a faggatózást is, hogy mikor látogatja meg az apja.

Rose szíve majd’ meghasadt a lánya közönye láttán, amelyet az apja felé tanúsított. Tudta, hogy Tiffanynak nincsenek emlékei a férfiról. Túl kicsi volt még, amikor Rose-zal hátrahagyták a montanai Nashartot. Rose tudta, hagynia kellett volna, hogy találkozzanak. Frank nagylelkűen rendszeresen látogatóba küldte hozzá a fiúkat, bár a nő biztosra vette, inkább azért, hogy bűntudatot ébresszen benne, amiért ezt a gesztust nem viszonozza, és nem engedi, hogy a lányuk meglátogassa. Túlságosan félt, hogy Frank majd nem engedi haza Tiffanyt. Nem volt alaptalan félelem, ez volt a legszörnyűbb rémálma. Frank haragjában már megfenyegette, hogy magánál tartja a lányukat. Annyi mindennel fenyegetőzött csak azért, hogy újra egybegyűjtse a családot. És Rose még csak a szemére sem vethette, hogy mindennel megpróbálkozik. De erre nem kerül sor, nem kerülhet. És most kénytelen szembenézni a legnagyobb félelmével, hogy amint Tiffany Montanába ér, soha nem látja viszont.

Ragaszkodnia kellett volna ahhoz, hogy Tiffany vőlegénye idejöjjön New Yorkba udvarolni. De ez lett volna az utolsó csepp a pohárban Frank számára. Tizenöt éven át tiszteletben tartotta Rose kívánságát, és távol maradt, de az egyezségük szerint ebben az évben Tiffany megint az apjával fog egy fedél alatt lakni. Rose lelkiismerete nem engedte, hogy továbbra is elszakítsa őket egymástól.

Tiffany megállt az anyja előtt, és kinyúlt a levélért. Rose nem adta oda, hanem a pamlag felé intett.

– Ülj le!

Tiffany felvonta a szemöldökét, amikor nem kapta meg a levelet, de leült Rose-zal szemben. A szalon tágas volt. A lakásuk is tágas volt. Rose felmenői az óvilágban gazdagodtak meg, és most a vagyon mind az övé. Amikor Rose a hároméves kislányával visszatért Montanából, az édesanyját betegágyban találta. Abban az öt évben, míg Rose távol volt, az asszony nagyon legyengült, és a lánya hazatérte után már csak négy évet élt, de Tiffany legalább megismerhette a nagyanyját.

Ez fájdalmas időszak volt Rose életében. Le kellett mondania a férjéről, a három fiáról, aztán az egyetlen megmaradt szülőjét is elveszítette. De legalább Tiffany ott volt vele. Valószínűleg beleőrült volna a gyászba, ha Tiffanytól is el kellett volna búcsúznia. Most azonban, hogy ez a nap is eljött…

– Megint eljött a nagy beszélgetés ideje? – kérdezte Tiffany unottan.

– Milyen pimasz lettél, amióta betöltötted a tizennyolcat – jegyezte meg Rose.

– Ha így akarja hívni a neheztelést, amely élve felemészt, ám legyen. Akkor pimasz vagyok.

– Tiffany…

– Nem megyek Montanába, mama. Nem érdekel, ha vérontás lesz belőle. Az sem érdekel, ha ez azzal jár, hogy soha többé nem látom a fivéreimet. Nem vagyok hajlandó hozzámenni valakihez, akivel soha az életben nem találkoztam. – Tiffany keresztbe fonta a karját, és dacosan felszegte az állát. – Tessék. Végre kimondtam, és nem fogom meggondolni magam.

– Ezzel csak egyetérteni tudok.

Tiffany szeme elkerekedett, majd felsikoltott a megkönnyebbüléstől.

– Köszönöm! El sem tudja képzelni, mennyire feldúlt az…

– Hadd fejezzem be! Egyetértek, hogy ne menj hozzá egy olyan férfihoz, akivel sosem találkoztál. Éppen ezért mész el Montanába. Több hónapod lesz rá, hogy megismerd. Ha letelt a kiszabott idő, és nem kedvelted meg, akkor igen, felbonthatod ezt az eljegyzést, és visszajöhetsz New Yorkba, mielőtt rosszra fordulna az idő. A szavamat adom, Tiffany.

– Miért nem mondta el eddig, hogy dönthetek ezzel a házassággal kapcsolatban, amelyet apámmal akkor rendeztek el, amikor még kisbaba voltam?

– Mert azt reméltem, hogy önszántadból tiszteletben fogod tartani ezt a nevedben vállalt kötelezettséget. Azt akartam, hogy megszokd a gondolatot, reméltem, hogy talán mostanra már várni is fogod.

– De Montana nem is civilizált hely!

– Folytathatnánk a beszélgetést kiabálás nélkül, ha lehetne? – kérdezte Rose, majd halvány mosollyal hozzátette: – Montana külbirtok nem olyan civilizálatlan, mint gondolod. Azt hittem, a fivéreid erről már meggyőztek. Ráadásul kevés ennél szebb vidéket ismerek. Még az is lehet, hogy megtetszene.

– Nekem itt tetszik, ahol felnőttem, ahol a barátaim laknak, ahol ön lakik – dörmögte Tiffany, majd hangosabban folytatta: – Ahol a férfiak nem hordanak magukkal fegyvert, mert folyton rá kell lőni valamire vagy valakire. Egyáltalán eleve hogyan bólinthatott rá erre az egyezségre, mama?

– Éppenséggel én javasoltam. – Ezt eddig még nem árulta el a lányának, és Tiffany elkerekedett smaragdzöld szemét látva azt kívánta, bárcsak másképp is elmagyarázhatná. De nem volt más megoldás.

– Ezek szerint ön hajít be a farkasok közé?

– Ó, édes istenem, Tiff, nincs szükség erre a melodrámára. Ez volt az egyetlen, amit ki tudtam találni, hogy véget vessünk a Callahan és a Warren család közti viszálynak. Még csak nem is az a kis földterület az oka azzal a tóval a két birtok között, bár mindkét fél ürügyként használja a viszály életben tartására, és mindketten igényt tartanak rá. Még sosem láttam ekkora önfejűséget, ráadásul mindkét oldalon… Valahányszor egy időben mentek a víz közelébe, máris elkezdődött a lövöldözés. Ha valamelyik tehén áttévedt a túloldalra, nem szolgáltatták vissza, amiből további lövöldözés lett. Az, hogy feleségül adunk Hunter Callahannek a házassági egyezség részeként, megszünteti a vitát.

– Ezek szerint magára vállalta, hogy véget vet a viszálynak, amelyet nem is ön kezdett, de azzal, hogy feláldozza az egyetlen leányát?

Rose elgyötörten sóhajtott fel.

– Ha már itt tartunk, kisasszony, Zachary Callahan az egyik legjóvágásúbb férfi, akivel valaha is találkoztam. Egy percig sem kételkedtem, hogy a fiai éppolyan jóképű férfivá cseperednek, tekintve, hogy Zachary milyen szép nőt vett feleségül. Meg sem fordult bennem, hogy feláldoználak, egészen biztos voltam benne, hogy örülnél, ha egy Callahan lenne az urad. De persze én kívülállóként másképp láttam a dolgokat. A marhatenyésztők agresszívak voltak, sőt a maguk érdekét keresték, ez igaz, de nem hiszem, hogy ez csak arra a területre jellemző. Frank és Zachary csupán két erős akaratú férfi, akik nem voltak hajlandóak egy jottányit sem engedni. Régi, szomorú história a kezdete, és az a tó a két birtok határán nem engedi, hogy lezárják. Személy szerint nem tartom Callahanéket rossz embereknek. Zachary talán szeret versengeni, komisz marhapásztor, de odaadó férj és derék apa hírében áll, ami sokat elárul a családról.

– Nem az ön feladata volt véget vetni a viszálynak, mama. Egyáltalán miért próbálta meg?

Nem fogja Tiffanyt azzal terhelni, hogy milyen gyötrelmeket élt át akkoriban. Olyan gyakoriak voltak a lövöldözések, hogy rettegett, nehogy valamelyik gyerekét találja el a következő golyó. Aztán eszébe jutott egy egyszerű ötlet, házassággal vetni véget a viszálynak. Amikor először felvetette Franknek, nem tudta, hogy Tiffanyval nem fognak Montanában maradni. Azt hitte, Tiffany és Hunter együtt fognak felnőni, összebarátkoznak, majd magától értetődően egymásba szeretnek…

Megpróbálta leegyszerűsítve elmagyarázni.

– Utáltam azt a viszályt, de igen, megpróbáltam figyelmen kívül hagyni, egészen addig az estéig, amikor az apádat félholtan cipelték haza. Nem valamelyik Callahan lőtt rá, hanem a család egyik embere. Különös ez a vadnyugat, a szolgák is részrehajlóak, és van köztük, akinek nehezére esik engedelmeskedni a parancsnak. De mindegy is, az apád majdnem belehalt, és én annyira kétségbeesetten véget akartam vetni a vérontásnak, hogy bármit megpróbáltam volna. És az eljegyzés pont ezt oldotta meg. Azóta tűzszünet van. A fivéreid úgy nőhettek fel, hogy nem repült feléjük golyó, valahányszor kimentek a legelőre.

Rose lélegzet-visszafojtva várta Tiffany válaszát. Amit elmondott a lányának, nem volt teljesen hazugság, csak épp féligazság. De mindenki pontosan ezt hitte, amikor Franket meglőtték. Az elkövető azonban nem Callahanéknek dolgozott. Másvalaki bérelte fel, aki a háttérből irányított. Amikor Rose erre rájött, és megtudta, hogy nem vonhatja felelősségre az igazi felbujtót, azt tette, amit egyedüli üdvözítő megoldásnak hitt, amivel megakadályozhatja, hogy Frank bosszút álljon, amint felépült, ismét felvetette a házassággal megpecsételt tűzszünet ötletét, amely bizonyosan örökre véget vet ennek a rettenetes ellenségeskedésnek, és ez alkalommal ragaszkodott is hozzá.

Ő volt az egyetlen, aki tudta, valójában mi történt azon az estén, és miért. És ennek így is kell maradnia. Ám az, ha Tiffany elfogadja az érdekházasságot, csakugyan megváltás lehet a két szomszédos család számára, amelyek túl makacsak, és inkább rendre hajba kapnak a tó miatt, mint hogy közösen használnák. Rose azonban nem fogja arra kényszeríteni a lányát, hogy a több nemzedéken átívelő problémát megoldja. Csak annyit kérhet tőle, hogy adjon Montanának és Hunter Callahannek egy esélyt.

Hála az égnek, Tiffany arca némi érdeklődést árult el.

– Nos, mi lesz akkor, ha lefújom az esküvőt? Akkor folytatják egymás öldöklését?

Rose megborzongott.

– Nem tudom. Abban reménykedem, hogy ez a tizenöt év, mely során békében éltek egymás mellett, rávilágított, hogy nem is kellett volna folytatniuk a nagyszüleik által gerjesztett viszályt, hiszen semmi köze hozzájuk.

– Mi váltotta ki a viszályt?

– Nem igazán tudom. Valami menyegző, ami lövöldözésbe torkollott.

– Úgy érti, hogy a két családnak két nemzedékkel korábban házasságban kellett volna egyesülnie?

– Minden jel arra mutat.

– Ez nem valami jó ómen – jegyezte meg Tiffany. – Ami azt illeti, nagy valószínűséggel a sors nem akarja, hogy a két családot házasság kösse össze.

Rose szigorú pillantást vetett a lányára.

– Ezzel a hozzáállással nem is. Lennél olyan szíves legalább előítélet nélkül találkozni ezzel a fiatalemberrel? Adj neki esélyt, Tiffany! Lehet, hogy nagyon boldoggá tudna tenni.

Tiffany eltöprengett ezen, mielőtt válaszolt volna:

– Most, hogy tudom, nem kell feleségül mennem hozzá, ha nem akarok, feltételezem, tehetek egy próbát, és más nézőpontból is tekinthetek minderre, két hónapra elutazhatok vidékre üdülni. Mikor indulunk?

– Én nem megyek… vagyis odáig nem. Chicagóig veled tartok, ott fogom kivárni az udvarlás fejleményeit.

Tiffany válla erre a hírre lehanyatlott.

– De minek ez a nagy hercehurca, ha nem is jön végig?

– Mert viszonylag közel szeretnék lenni, ha esetleg szükséged lenne rám, és mivel a vasút már egészen Nashartig megy, Chicago meglehetősen közel van. Természetesen Anna veled tart. Megbeszéltem egy nyugdíjazott marsallal, hogy találkozzon velünk Chicagóban, ő fog elkísérni benneteket az út hátralevő szakaszán, egészen apád házának küszöbéig.

Rose a következő pillanatban el is sírta volna magát, ha Tiffany továbbra is ilyen bánatosan néz a közelgő elszakadásuk miatt.

– Egy kicsit sem vagy izgatott az utazással kapcsolatban? – kérdezte reménykedve.

– Nem – felelte Tiffany unottan, amikor felállt, hogy távozzon.

– És amiatt, hogy viszontláthatod apád?

– Viszontláthatom? – Tiffany dühösen fordult meg. – Nem is emlékszem rá, mert a szüleim gondoskodtak róla, hogy semmi emlékem ne legyen róla. Ezért őszinte leszek, mama. Ha túl tudnék esni ezen úgy, hogy egyszer sem látom Franklin Warrent, kicsit sem bánnám.

– Tiffany!

– Nem tréfálok, és ne is kezdje felsorolni a kifogásokat, hogy miért kellett apa nélkül felnőnöm! Ha apám igazán látni akart volna, akkor talált volna rá megoldást. De nem. És ami engem illet, most már túl késő.

Rose látta, hogy dühös könnyek gyűlnek Tiffany szemébe, mielőtt a lány kirohant volna a szalonból. Szent ég, mit tett azokkal, akiket a legjobban szeretett?

MÁSODIK FEJEZET

Tiffany utált vitatkozni az édesanyjával, annyira gyű- lölte, hogy a szorongató fájdalom még akkor is ott ült a mellkasában, amikor aznap este lement vacsorázni. Ám az édesanyja egyetlen pillantást vetett rá, mindent megértett, és kitárta a karját. Tiffany már röpült is az ölelésbe. A következő percben már mindketten nevettek, mert Tiffany, aki jóval magasabb volt az átlagnál, kénytelen volt kissé lehajolni ahhoz az öleléshez.

Rose átkarolta Tiffany derekát, és bevezette az étkezőbe. A Warren-háztartásban mindig hivatalosak voltak a vacsorák, akár fogadtak vendéget, akár nem, ezért anya és lánya ennek megfelelően öltözött fel. Tiffany estélyije korallpiros volt, elefántcsont flitterekkel a szögletes nyakkivágás körül. Rose fekete csipkével díszített tengerészkék ruhát viselt, de égővörös haja ellensúlyozta az igencsak komor színeket. A négy Warren gyerekből egyedül Roy, a harmadik örökölte Rose sötétvörös haját. A másik két fiú szőke volt, mint az apjuk. Egyedül Tiffany vörösesszőke haja lett a két szülő hajszínének elegye.

– Addig nem is beszélünk róla, míg el nem jön a csomagolás napja – ígérte Rose, miután helyet foglaltak a hosszú asztal egyik végén.

– Semmi gond, mama. Eredetileg azt terveztem, hogy nem fogok odamenni. De most, hogy mégis, volna pár kérdésem, amelyre rég meg kellett volna kapnom a választ.

Tiffany ráeszmélt, hogy nem kellett volna hozzátennie a mondat második felét. Édesanyja tekintete egy pillanatra gyanakvó lett, majd mosoly jelent meg az arcán.

– Mi sem természetesebb.

– Tudom, hogy a transzkontinentális expressz elmegy egészen Kaliforniáig, mégpedig rekordsebességgel, négy nap alatt ott van, és Chicago még félúton sincs. Értékelem, hogy ilyen messzire eljön velem, de valójában miért száll meg Chicagóban, ahelyett hogy hazatérne, és itt várná ki az udvarlás fejleményét?

– Tényleg ez érdekel a legjobban?

Tiffany felkacagott.

– Nem. Csak épp úgy gondolom, ha ilyen messzire eljön, azzal az erővel elutazhatna egészen Nashartig is. Miért töltene két hónapot hotelben, amikor…

– Chicago a legközelebbi nagyváros, amely az általam megszokott kényelmet kínálja.

– Értem, de Nashartban nincs hotel?

– Amikor legutoljára ott jártam, még nem volt, csak egy fogadója. Lehet, hogy most már hotel is van, de egy ekkora városban nem tudok elrejtőzni. Túl sok ember emlékezhet rám. Frank rájönne, és bedöntené az ajtót.

Tiffany hitetlenkedve nézett az anyjára.

– Bedöntené az ajtót? Ugye csak túloz, mama?

– Nem.

– Akkor miért nem jött apám ide, és döntötte be itt az ajtónkat? – kérdezte Tiffany. A hangja dühösen csengett, de sajnos édesanyja mintha nem vette volna észre.

– Mert tudta, hogy börtönbe juttatnám. – Aztán Rose undorodva tette hozzá: – Nashartban senkinek még csak a szeme sem rebbenne ilyen otromba viselkedés láttán.

– És miért nem?

– Mert még mindig a felesége vagyok, és ezt mindannyian tudják.

– Ennek mi az oka, mama?

Tessék, máris itt lebeg a fejük felett a kérdés, amely Tiffanyt a leginkább érdekelte, és amelyre soha nem kapott kielégítő választ. A szülei tizenöt éve nem élnek együtt, de nem váltak el, hogy újraházasodhassanak. És Rose még így, negyven felé közeledve is gyönyörű nő volt.

Tiffany szülei Chicagóban ismerkedtek meg, amikor Rose a nagynénjéhez ment látogatóba, aki azóta már elhunyt. A fiatal lány a városban töltött utolsó estéjén elment a nagynéni egyik ismerősének fogadására. A házigazda volt az az ügyvéd, akit Franklin Warren felkért, hogy tárgyaljon a nevében bizonyos marhaszerződésekkel kapcsolatban, amelyek miatt a városba érkezett, ezért a fiatalembert is meghívták a vacsorára. Miután aznap este – valójában egész este – beszélgettek egymással, Frank hirtelen ötlettől vezérelve másnap felszállt Rose vonatára, és elkísérte egészen New Yorkig, majd elkezdődött a forgószélszerű udvarlás, amely levette Rose-t a lábáról. Egy hónappal később már egybe is keltek. Tiffany nagyjából ennyit tudott a szülei házasságáról.

Amikor Rose nem felelt, Tiffany szemrehányóan hozzátette: – Azt feltételeztem, hogy amint betöltöm a tizen-nyolcat, végül elmondja, én miért itt élek önnel, miközben a fivéreim Montanában laknak az apánkkal.

– Nincs mit elmondanom – kerülte ki Rose a kérdést, és nekiállt a levesét kanalazni, amelyet épp akkor szolgáltak fel. – Az apáddal egyszerűen nem illettünk össze.

– Annyira azért mégis, hogy összeházasodjanak, és négy gyerekük szülessen.

– Ne szemtelenkedj!

Tiffany összerezzent.

– Elnézést. Ezt nem kellett volna mondanom. De mama, kérem, értse meg, elég idős vagyok már ahhoz, hogy megtudjam az igazat, és szeretném még az előtt hallani, hogy apámmal találkozom.

Rose folytatta az evést. Ezek szerint úgy fog tenni, mintha ez a beszélgetés nem is létezne. Tiffany még bele sem kóstolt a levesébe.

Épp azon töprengett, hogy megmakacsolja-e magát, vagy inkább adja fel, amikor Rose mégiscsak megszólalt:

– Túl hamar házasodtunk össze, Tiffany, még mielőtt kiderült volna, milyen kevés bennünk a közös. És apád nem figyelmeztetett előre arra a viszályra sem, amely később feldúlta a házasságunkat. Mégis meg akartam próbálni. Hiszen szerettem, tudod.

És még mindig szereti, gondolta Tiffany, de nem mondta ki. Rose továbbra is kerülte a kérdést. Az, hogy Frankkel semmi közös nem volt bennük, mindössze üres kifogás, hogy ne kelljen megvitatniuk az igazi okát annak, hogy elhagyta a férjét.

Rose folytatta: – Elváltam volna apádtól, ha lett volna rá okom.

– Úgy érti, egy másik férfi?

– Igen. De ez sosem következett be. És ami azt illeti, abban sem vagyok biztos, hogy el tudnék tőle válni. Nem sokkal az után, hogy megszöktem, és magammal vittelek téged is, apád azt mondta, küzdene a válás ellen.

– Ön megszökött?

– Igen, az éjszaka kellős közepén, hogy rögtön az első postakocsit elérjem, és komoly előnyre tegyek szert. Akkoriban a vasút még nem ment el Montanáig. És a szobalányom azzal odázta el, hogy apád rájöjjön, hogy azt hazudta, gyengélkedem.

Tiffany elképedt. Most hallotta először, hogy az anyja titokban jött el Montanából. De ha Frank nem ébredt fel arra, hogy a felesége nincs ott, akkor…

– Nem közös szobában aludtak?

– Nem. Akkor már nem.

Tiffany nem pirult el a téma miatt, de nem értette, hogy az édesanyja hirtelen mitől lett rákvörös. Rose még évekkel korábban sem pirult el, amikor elmondott Tiffanynak mindent, amit tudnia kellett a házaséletről. De ha a szülei házassága oly mértékben megromlott, hogy még csak egy ágyban sem aludtak, akkor Tiffany bizony megkapta a válasz egy részét a kérdésére. Rose bizonyosan már nem vágyott a férjére – úgy… Vagy ez történt, vagy Franklin Warren egész egyszerűen rémes férj lett, és Rose képtelen volt továbbra is egy fedél alatt élni vele. És ha ez utóbbi, arról Tiffany tudni akart még az előtt, hogy megjelent volna az apja birtokán. Mi van, ha az apja nem engedi haza, ha Tiffany mégis úgy dönt, hogy nem megy feleségül Hunter Callahanhez, ahogyan annak idején Rose-t is meg akarta akadályozni abban, hogy elhagyja?

De inkább nem faggatta tovább az anyját, mert Rose szemmel láthatóan nagyon feszengett a téma miatt. És Tiffany oldalát még mindig furdalta a kíváncsiság, hogy az édesanyjának hogyan sikerült megszöknie – különösen most, hogy talán Tiffanynak is ezt kell majd tennie.

– A ló nem gyorsabb a postakocsinál? – kérdezte.

– De gyorsabb, és tudtam, hogy Frank utolérne minket, ezért a következő városban jegyet vettem egy olyan postakocsira, amely a legközelebbi vonatállomásig vitt volna, de nem szálltunk fel rá. Inkább elrejtőztem abban a városban.

– Nincsenek emlékeim arról az útról. Semmi.

– Nem lep meg, hiszen olyan kicsi voltál.

– Ezek szerint apám leelőzött minket?

– Igen. Sokkal kevésbé volt idegőrlő azt tudni, ő merre jár, mint állandóan hátrafelé pillantgatni. Sürgönyt küldtem anyámnak, hogy számítson Frank felbukkanására, és küldje el. Nem mehettem egyenesen haza, mert Frank nagyon makacs. Két napon át nem aludt, csak állt a házunkkal, ezzel a házzal szemben, és várta, hogy megjelenjünk. Három hónapig maradt New Yorkban, és mindennap bezörgetett ide. Egyik nap erőszakkal be is jött.

– Akkor már itt voltunk?

– Nem. Addig nem is akartam hazajönni, míg ő a városban tartózkodott. A közelben, egy régi iskolai barátnőmnél húztuk meg magunkat. Anyám természetesen lecsukatta, amiért félrelökte a komornyikunkat és a pincétől a padlásig átkutatta a házat. Nagyanyád addigra már nagyon dühös volt rá, mert apád kitartása miatt nem tudtunk hazamenni. Egy hétig hagyta aszalódni a börtönben, de akkor a kérésemre visszavonta a vádakat. Apád ezek után végül feladta, és visszatért Montanába.

– Lehet, hogy azért nem vált el, mert még mindig abban reménykedik, hogy a mama visszamegy hozzá – jegyezte meg Tiffany.

– Ó, ahhoz kétség sem fér. Bármit is mondtam, bármennyire is kibírhatatlanul viselkedtem, még mindig azt hiszi, hogy egy szép napon visszamegyek hozzá.

– És visszamegy?

Rose lesütötte a szemét.

– Nem.

– És nem gondolja, az, hogy nem kezdeményezte a válást, hiú reményeket kelt benne? Ennyi idő után biztos nem harcolna ellene, nem igaz?

– Nem tudom. Azt mondta, hogy a férjemként fogják eltemetni. Nyakas egy ember. Ám legyen. De mint mondtam, soha semmi nem vitt arra, hogy kiderítsem, csakugyan így lenne-e.

– De írnak egymásnak… – jegyezte meg Tiffany hitetlenkedve. – Miért nem kérdezte meg inkább?

Rose keserűen mosolygott.

– Azokban a levelekben magunkról nem írunk, Tiff. Egy ideig írtunk, legalábbis ő. Haragudott, hogy egy szó nélkül eltűntem, aztán összetört a szíve, amikor nem voltam hajlandó visszamenni, majd megint mérges lett. Végül felfogta, hogy csakis rólatok, a gyerekekről fogok írni, másról nem. Egyetlen alkalommal ejtett szót a házasságunkról, és akkor egy évig nem válaszoltam neki. Amikor újra kapott tőlem levelet, abban figyelmeztettem, hogy mostantól kezdve te is elolvasod a leveleit, ezért semleges témákra korlátozta a mondandóját.

Azok a levelek, amelyeket Tiffany elolvashatott, mind barátságos hangnemben íródtak. Némelyik még vicces is volt, ami arra utalt, hogy az apjának van humorérzéke. De csak a birtokról írt, a fivéreiről és csupa ismeretlen emberről, a saját és az anyja montanai barátairól, olyanokról, akikkel Tiffany is valószínűleg találkozni fog, amint ott lesz közöttük. Azokban a levelekben sosem szólította meg Tiffanyt közvetlenül, épp csak annyit írt: Add át Tiffanynak szerető üdvözletemet. De elolvashatta Rose válaszleveleit, és az anyja mindig megkérdezte, szeretne-e valamit üzenni. Egy ideig üzent. Mesélt az apjának arról, hogy korcsolyázni tanul a legjobb barátnőjével, Margeryval, és viccesnek találta, amikor elesett a jégen, de rajta kívül senki. Mesélt neki Davidről, a közelben lakó fiúról, és hogy mennyire sajnálta, hogy véletlenül betörte szegény fiú orrát, de David megbocsátott neki, ezért még mindig barátok. Mesélt neki a talált kiscicáról, amelynek sajnos nyoma veszett, pedig Rose-zal hetekig keresték. Nagyon sok mindenről beszámolt azokban a levelekben – egészen addig, míg neheztelni nem kezdett az apjára, amiért egyszer sem látogatta meg.

Ez a neheztelés csak tovább erősödött, különösen akkor, amikor a fivérei egyedül érkeztek meg a városba. Tiffany mindig ott állt az ajtóban, árgus szemekkel figyelte a fogatot, amellyel érkeztek, várta, hogy az apjuk is kiszálljon. De ez sosem történt meg. A fogat elhajtott. Üresen. Amikor ez másodszor is így zajlott le, Tiffany is ilyennek érezte a szívét, amikor Franklin Warrenre gondolt. Üresnek.

Többé nem állt ki az ajtóba reménnyel a szívében és könnyekkel a szemében, és többé már nem olvasta el Frank leveleit, és Rose-éihoz sem fűzött semmit. Akkoriban kilenc-tíz éves lehetett, már nem emlékezett rá pontosan, mennyi. Ezek után csak úgy tett, mintha elolvasta volna a leveleket, hogy az anyja ne tudja meg, mennyire fájdalmasan érinti az apja elutasító viselkedése. Csak így tudta magát megvédeni egy ekkora gyötrelemtől. Megpróbálta az apját kirekeszteni a gondolataiból, mintha nem is létezne – míg nem érkezett levél az egyik fivérétől, amely említést tett apjukról, és abból egyértelműen kiderült, mennyire szeretik. Akkor viszont ömleni kezdtek Tiffany könnyei, még mielőtt befejezte volna az olvasást.

A fivérei sem sejtették, igazából mit érez. A fiúk továbbra is önfeledten meséltek az apjukról, amikor látogatóba érkeztek. Imádták. Persze hogy rajongtak érte, hiszen őket nem hagyta el úgy, mint őt. Csak épp azt nem vették észre, hogy Tiffany már oda sem figyel, mit mondanak, vagy félbeszakította őket, és másik, kevésbé fájdalmas témára terelte a szót. Utálta, amikor a fivéreinek haza kellett menniük Frankhez. Olyan jól érezte magát a társaságukban, amikor itt voltak – játszottak, kilovagoltak a parkba, ugratták egymást. Olyankor mintha igazi családot alkottak volna. A távozásuk azonban mindig azt bizonyította, hogy ez nincs így.

– Hazudott nekem, mama? Igazából gyűlöli apámat?

– Ez nagyon erős szó, és nem is helytálló. Apád bosszantó alak. A makacssága vetekszik az enyémmel. Az arroganciája nyilván abból fakad, hogy a semmiből egy birodalmat hozott létre. Háborúban állt a szomszédjaival. Időnként az volt a benyomásom, hogy élvezi is a konfliktust. Néhanapján nem mertem elhagyni a birtokot, de apád csak annyit mondott, hogy felesleges aggódnom. El sem tudod képzelni, ez mennyire kimerítő volt. Annyira feldühödtem, hogy legszívesebben átvágtattam volna Callahanékhez, hogy halomra lőjem őket. Talán meg is kísérlem, ha értettem volna a lőfegyverekhez. Nem. Nem gyűlöltem, csak épp képtelen voltam továbbra is együtt élni vele.

– De nem fogja elárulni, hogy miért, ugye?

– Már elmondtam…

– Nem mondta el. Apám megcsalta önt, ugye?

– Tiffany!

– Ismerje csak el… Egyedül ezt tartom logikusnak.

– Egész egyszerűen az történt, hogy két ember már nem tudott tovább egy fedél alatt élni. Apád volt annyira fontos a számomra, hogy eljöjjek, mert így találhatott volna valaki mást.

Szinte egy mondaton belül utalt a veszekedésre, aztán az ellenkezőjére, hogy fontos volt neki Frank? Miféle szörnyűség lehet az igazság, ha Rose ennyi kifogást gyárt, de egyik sem hangzik igaznak?

Éppen ezért Tiffany tovább találgatott.

– Vagy a mama talált valaki mást, csak épp nem lett belőle semmi?

– Tiffany, ebből elég! Nem volt másik férfi. Nem volt másik nő. Tragédia történt, és mind a mai napig az. Miért akarod, hogy újra átéljem?

Az édesanyja nagyon is jól tudta, hogy ez az egyetlen kérdés, amely visszakozásra kényszeríti a lányát. Tiffany így is tett. Annyira szerette az anyját. De már túl régóta élt együtt azzal a fájdalommal, amit az okozott, hogy az apja mindkettejükről lemondott. És most, hogy végre találkozni fog vele, félt, hogy amint megérkezik Montanába, ez a sok fájdalom vádaskodásba fog átcsapni – mert ugyan lehet, hogy az anyja nem utálja Frank Warrent, azonban Tiffany biztos volt benne, hogy az ő szívében gyűlölet él az apjával szemben. Túl erős érzés volt, hogy bármi más legyen.

Szent ég, sikerült jégpáncélt növesztenie a szívére, és úgy tenni, mintha az apja elutasítását közönnyel fogadná. Most mindez a gyötrelem újult erővel tört a felszínre, és szétáradt a mellkasában – megint úgy érezte magát, mint az az ajtóban ácsorgó kislány, aki csak nézi az üres fogatot.

– Sajnálom – mondta édesanyjának. – Valójában azt reméltem, hogy okot tud adni arra, hogy ne utáljam az apámat, de ez nem történt meg. Elmegyek Montanába az ön által vállalt kötelezettség iránti tiszteletből, de én ugyanúgy nem akarom látni apámat, mint ön.

Ez alkalommal nem kiabált, ami arra figyelmeztette az anyját, hogy ezt nem csupán hirtelen felindulásból mondja, hanem komolyan is gondolja. Gyorsan hozzátette:

– Hunter Callahan a városban is udvarolhat nekem, nemde? Nem feltétlenül kell ott laknom apám birtokán, nem igaz?

– És az hogy venné ki magát a Callahan családnál, hogy háborúban állsz apáddal? Nem lenne biztató arra nézve, hogy véget lehetne vetni a viszálynak, nem gondolod?

– Rendben – morogta Tiffany kelletlenül. – El fogom viselni apámat.

Rose erre elnevette magát.

– Kincsem, nagyvonalú leszel, és udvarias. Hölgynek neveltelek. Most pedig hagyjuk ezt az istenverte témát – tette hozzá igazán nem hölgyhöz illően. – Edd meg a halat! Valószínűleg jó ideig nem fogsz ilyet kapni. A marhapásztorok marhahúst esznek, semmi mást.

Tiffany bólintott, de nem szokta meg, hogy tehetetlennek érezze magát. Mindannak dacára, amit az anyja mondott, még mindig nem tudta, hogy a szülei miért éltek külön. De ha Rose nem hajlandó elárulni, akkor talán az apja igen…

HARMADIK FEJEZET

– És én még azt hittem, hogy hozzá tudok szokni az utazáshoz – fújtatott mérgesen Anna Tiffany helyett is. – Az édesanyjának figyelmeztetnie kellett volna rá, hogy az a puccos pullmankocsi, amelyet kibérelt, az utazás utolsó szakaszán nem jön velünk.

Tiffany az étkezőkocsi asztala felett vigyorogva nézett a szobalányára.

– A mama elkényeztetett minket azzal a pullmankocsival. A többség így utazik az országban.

Anna Weston már négy éve állt Tiffany szolgálatában. A szőke, barna szemű lány mindössze öt évvel volt idősebb nála, de angyali arca miatt az emberek jóval fiatalabbnak hitték. Anna huszonhárom évének dacára sokkal több mindent ért el, mint a legtöbb olyan nő, aki kénytelen dolgozni a megélhetésért. Nem csupán széles körű olvasottsággal és gyönyörű kézírással büszkélkedhetett, de az egyik fivére megtanította a tapétázás művészetére, az apja a bútorkészítés és -javítás rejtelmeire, az édesanyja pedig négyféle hangszeren játszani. Az ügynökség, amely Annát a Warren családnál elhelyezte, két másik állást is ajánlott neki, a fiatal lány nevelőnőként és tanítóként is elhelyezkedhetett volna. Így hát Anna megválaszthatta a munkahelyét.

Tiffany erről csak az után szerzett tudomást, hogy Anna beállt hozzájuk. Azt sem tudta, hogy Anna kis híján visszautasította az állást, mert Tiffany megnevettette a bemutatkozó beszélgetésen. Nem az volt a gond, hogy Annának ne lett volna humorérzéke, de nem tartotta helyénvalónak, hogy ezt felfedje a munkaadója előtt. Anna azonban gyakorlatias is volt. Végül azért fogadta el az állást a Warren családnál, mert sokkal többet fizetett, mint a másik kettő. A szobalány azonban büszke volt arra, hogy minden egyes pillanatban szigorúan szakmai a viselkedése, olyannyira, hogy Tiffanyt csakis Miss Tiffanynak volt hajlandó szólítani. Ez mégsem akadályozta meg Tiffanyt abban, hogy megpróbálja oldani Anna tartózkodását. Nem látta okát, hogy ne lehetnének barátnők annak ellenére is, hogy munkakapcsolat áll fenn közöttük. Tiffany csak nagy ritkán gondolta azt, hogy az erőfeszítéseit talán mégis siker koronázza.

Anna ugyan nem tartotta volna Tiffanyt barátnőjének, és valószínűleg soha nem is fogja, de mélységesen hű volt hozzá – és védelmezte is, amitől kiváló gardedámnak bizonyult. Ha egy férfi csak egyetlen ferde pillantást is vetett Tiffanyra, Anna szeme máris villámokat szórt a gazember felé. És szerencsére kedvelte a kalandokat is – nos, egészen addig, míg maguk mögött nem hagyták Chicagót. Bevallotta, hogy azért egyezett bele ebbe a „vadnyugati utazásba”, mert mindig is világot akart látni. Tiffany is erre vágyott. Egy európai körutazásról álmodozott, mint a többi vele egyidős kisasszony, vagy szívesen meglátogatta volna kedves barátnőjét, Margeryt a newporti házukban, ahol az előző nyár nagy részét töltötte. De az biztos, hogy a civilizálatlan Montanába nem akart menni.

– Nem olyan kényelmetlenek ezek az ülések, de közel sem annyira puhák, mint azok a párnázott helyek a pullmankocsiban. De legalább van étkezőkocsi – jegyezte meg Tiffany. Anna arckifejezése erre még keserűbb lett, ami elárulta, hogy nem az ülésekkel van baja. Persze hogy nem ez a gond. Anna valójában azt sérelmezte, hogy ennyire zsúfolt a vonat, és elviselhetetlenné fokozódott az ebből fakadó hőség és a bűz. Az utasoknak fenntartott szerelvényben a hosszú üléseket két-három emberre tervezték, de most négyen-öten is kuporogtak rajtuk, köztük gyerekek és üvöltő kisdedek is. Tiffany is panaszkodott volna, ha Anna nem előzte volna meg, amivel ugyancsak megnehezítette, hogy meglássa a helyzetük jó oldalát. Ez nagyon messze állt a pompás, privát pullmankocsitól, amely olyan volt, mint valami aprócska szalon!

Rose bizonyára nem engedte volna fel őket erre a vonatra, ha tudta volna, hogy ilyen rettenetes körülmények között fognak utazni. De persze a gazdák serege nem Chicagóban szállt fel, hanem jóval az után, hogy áthaladtak a wisconsini határon. A kalauz elnézést kért Tiffanytól és Annától a kellemetlenségért, kifejtette, hogy az utasok nagy száma teljességgel szokatlan, ám mégis emigráns expresszvonatként működnek mostantól. Ez az ő balszerencséjük, hogy épp akkor nyitottak meg egy újabb gazdálkodásra alkalmas földterületet Montanában, amit meg is hirdettek keleten, emiatt százával, ha nem ezrével özönlöttek az emberek a külbirtokra, hogy ott új életet kezdjenek. Bár Montana növekvő népességének jót tett a gazdák tömeges érkezése, hiszen több terményre volt szükségük, a külbirtokra való utazást roppant kellemetlenné tette.

– Nézd a jó oldalát – mondta Tiffany Annának, miután felszolgálták nekik az ebédet. – Éppenséggel pár nappal korábban fogunk érkezni, mert a vonat többet nem áll meg minden állomáson, hogy újabb utasokat vegyen fel, csak épp szenet pakolnak fel, és ellátmányt, ha szükséges. A mama biztos benne, hogy otthon fogjuk érezni magunkat, amint odaértünk.

Rose, miután elolvasta Frank utolsó levelét, a következőt mondta:

– Már elkezdték építeni a házatokat a vitatott földterületen, és verekedés lett belőle. Hiba volt azt hinni, hogy együtt tudnak dolgozni, mielőtt létrejön a frigy. De az apád már csak ilyen. Örök optimista.

Az édesanyja ezt olyan ellágyulva mondta, hogy mindenféle új eshetőség villant fel Tiffany agyában, köztük az is, amire kislányként olyan sokat gondolt, mielőtt megkeseredett volna, hogy a szülei talán ismét egymásra találnak.

Mielőtt a felszolgáló letette volna eléjük a tányért, odahajolt Tiffanyhoz, és azt suttogta:

– Attól tartok, kisasszony, hogy a hosszú sor miatt nem tudjuk az önök kiszolgálását befejezni az ebédidő vége előtt, ha nem töltünk meg már most minden ülőhelyet.

Nem ez volt az első alkalom, hogy Tiffanynak és Annának idegenekkel kellett étkezniük. Ha a vonat nem alakult volna át expresszé, hogy megbirkózzanak az új földek jelentette megnövekedett forgalommal, megebédelhettek volna valamelyik vasútállomáson egy vendéglőben. Most azonban alig maradt húsz percük arra, hogy kinyújtóztassák elgémberedett tagjaikat, amikor megállt a vonat, de nem ritkán még ennyi idő sem jutott. De legalább volt étkezőkocsi, akármilyen zsúfoltság alakult is ki benne.

Tiffany megértően bólintott a felszolgáló felé. Anna felsóhajtott. Egy Jennifer nevű fiatal nő, akivel előző nap találkoztak, kuncogva huppant le melléjük. Szőke volt, meglehetősen csinos, Tiffanyhoz hasonlóan öltözött, csak épp a divatos turnűr nélkül, és a ruhája olcsóbb anyagból készült. Ennek ellenére látszott rajta, hogy városi lány, és nem a kifakult kalikóruhás gazdafeleségek közé tartozik. Úgy tűnt, Jennifer is egyedül utazik, ami Tiffany szerint nagy bátorságra vallott.

A következő pillanatban egy fiatal gazda csatlakozott hozzájuk, kezeslábast viselt, és formátlan kalapot, amelyet nem vett le. A zaklatott felszolgáló egy-egy tányért tett a férfi és Jennifer elé, mielőtt visszasietett volna a konyhába. A gazda egy szót sem szólt, csak kurtán biccentett, majd szemérmesen leszegte a fejét, és enni kezdett. Valószínűleg zavarba jött, hogy ismeretlen hölgyek közé ültették le, vagy félt, hogy esetleg sérelmeznék, ha egy vadidegen férfi megszólítja őket. Anna valószínűleg felháborodott volna, ezért talán jobb is, hogy a férfi meg sem próbált beszédbe elegyedni velük.

Jennifer azonban szerette a társaságot.

– Újra összefutottunk! – lelkendezett Tiffanynak. – Most, hogy ez szokásunkká vált, talán illene tisztességesen bemutatkoznom. Jennifer Fleming, Chicagóból. Foglalkozásom szerint házvezetőnő. Az ügynökségem egy teljes évre Nashartba küld, talán hosszabb időre is, ha megkedvelem a helyet.

Tiffany szeme elkerekedett, mert eszébe jutott, hogy anyja csomagolás közben említett valamit. Tiffany meg is kérdezte Rose-t:

– Minek ez a sok új ruha, anyám? Egy farmon mi hasznát venném?

– De bizony hasznát fogod venni. Nem változtatsz a szokásaidon csak azért, mert Montanában leszel. Városiasítottam az apádat, amíg ott éltem. Megszokta a szolgákkal, elegáns vacsorákkal és finom dolgokkal fűszerezett életet. Lehet, hogy visszatért a régi módihoz, miután eljöttem, de neked csak emlékeztetned kell arra, mihez szoktál, és egy percig sem kétlem, hogy apád ennek megfelelően fog eljárni, ha még nem tette meg. Azt írta, Chicagóból hozat házvezetőnőt, hogy jobban otthon érezd magad.

Tiffany ezt az utolsó levélben nem olvasta, vagyis bizonyosan egy korábbiban szerepelt, amelyet Rose nem engedett elolvasni. Csak nem ez a mellette ülő fiatal lány a házvezetőnőjük? Mégis mennyi chicagói házvezetőnő tarthat egy olyan kisváros felé, mint Nashart?

Tiffany felnevetett.

– Micsoda véletlen! Kíváncsi vagyok, nem apám fogadta-e fel. Franklin Warren.

– Csakugyan!

– Abban a hitben voltam, hogy már megérkezett a birtokra… – jegyezte meg Tiffany.

– Az volt a terv. Meg kellett békítenem a családomat és a vőlegényemet is, aki azt akarta, hogy várjam ki, míg ő is velem tud tartani. Az ő ötlete volt, hogy a közös életünket a kontinens ezen oldalán kezdjük el. Bár ő Kaliforniába vágyik, hajlandó esélyt adni Montanának, ha nekem tetszik ott. Meglehetősen haragszik rám, amiért nem várom meg, de nem szalaszthattam el ezt a lehetőséget, amikor az ügynökség pont azért ajánlotta, mert olyan jól fizet. Az ön édesapja bizonyára nagyon gazdag.

Tiffanynak fogalma sem volt arról, hogy az apja gazdag-e, ezért válaszul csak mosolygott. Anna rosszallóan pillantott Jenniferre. Épp elég házvezetőnővel találkozott, de ami azt illeti, Tiffany is – ám egyik sem volt ilyen cserfes, sem ennyire fiatal, mint Jennifer. De ezek rendkívüli körülmények, hiszen egy átforrósodott, zsúfolt vonaton utaznak együtt egy alig-alig civilizált vidékre. Lehet, hogy csak idegességében fecseg ennyit. Különben is, Jennifer még nem állt munkába, talán nem gondolta, hogy hivatalos, kimért hangnemben kellene társalognia az új munkaadója lányával, míg át nem vette a háztartást.

Jennifer tovább csacsogott az utazásról. A gazda egy szót sem szólt, be sem mutatkozott, csak ült egész végig lehajtott fejjel. Már az is igen illetlen volt, hogy ott ült velük egy asztalnál, de érthető, tekintve, hogy több férfi utazott a vonaton, mint nő. Anna persze nem titkolta az ellenérzéseit, legalábbis Tiffany előtt, folyton a tányérja felé pillantgatott és biccentgetett. Tiffany majdnem elnevette magát a szobalánya eltorzult arca láttán, de megértette a célzást, gyorsan fejezze be az étkezést, hogy végre távozhassanak. Így is tett, és miután elköszöntek Jennifertől, aki azt mondta, hogy később átsétál a kocsijukba látogatóba, visszamentek a helyükre, ahol ott találták Thomas Gibbonst, a felfegyverkezett kísérőjüket.

A nyugalmazott marsall késő középkorú volt, és nem túlságosan barátságos. Rose csak keveset mondott róla, mielőtt a férfi csatlakozott volna hozzájuk Chicagóban, Mr. Gibbonst a Pinkerton Ügynökség ajánlotta, amelyet Rose kifejezetten emiatt keresett fel. A férfi időnként dolgozott nekik, ha egy-egy feladat akadt a Sziklás-hegység környékén, ahol állomásozott. Naponta csak kétszer evett, reggelit és vacsorát, ezért nem csatlakozott hozzájuk ebédnél. Bár a munkáját komolyan vette, hagyta, hogy a hölgyek egyedül sétálgassanak a vonaton. Amikor azonban leszálltak valamelyik ivónál vagy vasútállomáson, azonnal ott termett mellettük, és a keze mindig a csípőjén viselt fegyveren nyugodott.

Még messze voltak a legközelebbi várostól, ahova csak estére futnak be, és Tiffany még azt sem tudta, egyáltalán megállnak-e ott. A gazdák elvileg másnap reggel leszállnak, így Tiffany és Anna pár órányi békében és csendben teheti meg az utazásuk utolsó szakaszát.

– Meg kellett volna várnunk, hogy az étkezőkocsiban eltűnjön a sor – jegyezte meg Anna panaszosan, amikor Mr. Gibbons felállt és kilépett a közlekedőfolyosóra, hogy Tiffany és Anna elfoglalhassák az ablakhoz közelebb eső helyüket.

Ő nagyvonalúan a folyosó felé eső helyre ült, ahol el kellett viselnie a lökdösődést, mert az emberek imbolyogva jártak a zötykölődő vonaton. Mivel a kocsijuk nagyjából a hosszú szerelvény közepére esett, sokan haladtak el mellettük az étkezőkocsi felé és onnan vissza.

– És ezzel azt kockáztassuk, hogy megint nem jut nekünk étel? – kérdezte Tiffany, miközben várta, hogy Anna az ablak mellé üljön le. – Nem zavar, ha mással kell megosztanom az asztalt.

Az utazás fénypontja mind a két lány számára az volt, hogy figyelték a vonat mellett elsuhanó tájat, ezért felváltva ültek az ablak mellett. A középső ülésről is akadálytalanul ki lehetett látni, de az ablak melletti helyről a teljes panorámát megcsodálhatták.

A vonat átszelte Wisconsin déli részét, ahol a végtelenbe nyúltak a gabonaföldek, de Tiffany hallotta, hogy a gazdák arról beszélgetnek, hogy itt a földek egyre terméketlenebbek, sokan ezért várták izgatottan, hogy új életet kezdhessenek Montanában. Legalábbis a férfiak. Az asszonyok itt is, ott is siránkoznak, amiért el kellett hagyniuk az otthonukat, ahol a családjuk élt nemzedékeken át.

Minnesota vidéke sokkal érdekesebbnek bizonyult a bájos tavaknak és prériknek köszönhetően, habár Tiffany itt is sok gazdaságot látott. A dakotai külbirtok ezzel szemben ritkán lakott volt, inkább csak pusztaság és nyílt mezők. Tiffany még néhány telepest is észrevett, akik a vályogviskóik közelében tettek-vettek. És élete első bölényét is megpillantotta! Ám az, amit aznap reggel látott, amikor ő volt a soros az ablak mellett, nagyon felzaklatta, két, nyereg nélküli lovon ülő férfi figyelte az elhaladó vonatot egy bércről. A mellkasuk csupasz volt, hosszú, fekete hajuk fonatokba fogva. Tiffany nyaka szinte kitekeredett, mert addig nézte őket, míg el nem tűntek a távolban.

Anna akkor épp szendergett, a feje Tiffany vállán nyugodott. Tiffany nem ébresztette fel, hogy megmutassa neki az indiánokat, és úgy döntött, nem is említi meg őket. Rose megnyugtatta, hogy az indián háborúknak már vége szakadt Montanában, az utolsó nagy csata is hat évvel ezelőtt történt. A lovasság veszített, de egy évvel később a katonák lecsaptak a törzsekre, elüldözték és arra kényszerítették őket, hogy a külbirtokon kívül eső rezervátumokba költözzenek.

Tiffany épp elhelyezkedett a középső ülésen, amikor a vonat nagyot rándulva megállt, és Mr. Gibbons majdnem elesett, mielőtt leülhetett volna. Tiffanyt megzavarta a lassan elhelyezkedő férfi aggódó arckifejezése.

Anna nem vette észre, és kimerülten csak annyit mondott:

– Most meg mi van? Nem lepődnék meg, ha a vonat felmondta volna a szolgálatot a nagy túlsúly miatt.

– Butaság – mondta Tiffany. – Valószínűleg csak valami van… a… vágányon.

Mindketten tévedtek. Tiffany szavai elhaltak, amikor meglátta a férfit, aki fegyverrel a kezében belépett a kocsiba. Az arca alsó felét kendő takarta.

NEGYEDIK FEJEZET

– Csak semmi hirtelen mozdulat! Hallották?

A marsall a bajsza alatt csúnyán elkáromkodta magát. Tiffany eltátotta a száját. Anna egészen megdermedt és elhallgatott – egyelőre.

Egy másik vonatrabló, aki az előző után lépett be, Jennifert rángatta maga után. Tiffany a második férfit ismerősnek találta, de túlságosan megrémült, ezért nem jött rá, miért. Jennifer bizonyosan épp beléjük botlott a folyosón. A házvezetőnő a könnyeivel küszködött, ahogy odasietett egy üres üléshez, ahol azonnal lekuporodott. Szegény nő, nagyon rémültnek látszott.

Tiffany minden bátorsága elillant. Amint elült a döbbenete, azonnal olyan érzések rohanták meg, amelyeket még soha azelőtt nem érzett, mint egy hőhullám, amely gyenge rezgést hagy maga után. A tenyere izzadni kezdett, a szíve vadul zakatolt. Legszívesebben egészen kicsire összehúzta volna magát, mint Jennifer, de moccanni sem bírt.

Anna megragadta Tiffany kezét – hogy ebből bátorságot merítsen, vagy inkább azért, hogy Tiffanyt bátorítsa? Vajon ezek a vonatrablók erőszakosak, és nem hagyják életben a tanúkat? Nem, a rablók nem takarták volna el az arcukat, ha embert akartak volna ölni – vagy mégis? Tiffany nem sok vigaszt talált ebben a gondolatban, és a bénultságának sem vetett véget. Még a szemét sem tudta lehunyni. Csak figyelte tehetetlen, rémült döbbenettel az előtte kibontakozó jelenetet.

A szemét le sem bírta venni a két gazemberről ott a vasúti kocsi végében, és hirtelen ráeszmélt, hogy miért annyira ismerős a második alak. Felismerte a ruházatáról és formátlan kalapjáról. Az a gazda, aki az étkezőkocsiban leült az asztalukhoz! De nyilván csak gazdának álcázta magát, hogy beolvadjon a vonat többi utasa közé. Nem csoda, hogy az egész étkezés alatt leszegve tartotta a fejét, és egyetlen szót sem szólt, amivel magára vonta volna a hölgyek figyelmét. Nem akarta, hogy személyleírást tudjanak róla adni a hatóságoknak. Tiffany ebbe a reményteli gondolatba kapaszkodott, hogy túlélik ezt a rettenetes kalandot, és be tudnak majd számolni róla.

– Csak adják át minden értéküket, aztán távozunk, és egy darabban mehetnek tovább oda, ahova indultak – adta ki az első rabló mogorván az utasítást. – Mindenkitől valamit, és ne is tegyenek úgy, mintha nem lenne maguknál pénz vagy ékszer. Ha gyanút fogunk, hogy visszatartanak valamit, akkor a ruhát is levesszük magukról. Szóval, ha nem akarnak anyaszült meztelenül megérkezni a következő városba, akkor tömjék meg a zsákot, de gyorsan! De először is, dobjanak le minden fegyvert a földre, és lökjék ki középre. Azonnal!

A fegyverek hangosan koppanva, zörögve hullottak le a padlóra, és csúsztak ki a folyosó közepére. Thomasnál kettő is volt, de csak az egyiket adta oda. A másikat elrejtette Tiffany terebélyes szoknyája alá. A lány túlságosan félt, hogy végiggondolja, mit csinál a férfi. Az előtte ülő utasok hátrafordultak a kocsi túlsó vége felé. Tiffany is megfordult, és meglátta a harmadik rablót, aki elindult a folyosón, és sorra odatartotta a zsákot az utasok elé. Az egyik kezében a zsákot fogta, a másikban pedig lőfegyvert, hogy minden utast engedelmességre kényszerítsen. Tiffany észrevett egy negyedik, felfegyverzett alakot is, aki a hátsó ajtót őrizte. Bugyellárisok, karórák, gyűrűk, pénzérmék kerültek gyors egymásutánban a zsákba. Több nő hangosan jajveszékelt, sokan behúzott nyakkal ültek a helyükön, hogy ne érje őket golyó, ha esetleg lövöldözés törne ki. Végül egy csecsemő is felsírt.

Amikor a zsákos rabló odaért hozzájuk, a marsall bedobott egy érmét és egy karórát, de Tiffany alig tudott megmozdulni, és a szeme egyre jobban elkerekedett, amikor a tolvaj egyenesen ránézett, és várta, hogy tőle is megkapja a jussát. Nem arról volt szó, hogy Tiffany ne akart volna engedelmeskedni. Nem sok érték volt nála, és az utazásra ékszert sem vett fel. Az útra szánt pénze a szütyőjében lapult, de valamennyit belevarrt az alsószoknyája szegélyébe is – ugyan nem sokat, mert az édesanyja még jóval az indulás előtt átutalta a pénzét a nasharti bankba. Egész egyszerűen képtelen volt megmozdulni!

Thomas cselekedett helyette, elvette a szütyőt az öléből, és beledobta a zsákba. Anna egészen más tészta volt – az ő erszénye sehol, és ő sem mozdult meg. Egészen odatapadt az ablakhoz, a lehető legmesszebb húzódva a gazembertől. Ám a rabló mintha észre sem vette volna Annát; a tekintetét le sem vette Tiffanyról.

– Úgy döntöttem, magácska velünk jön – közölte Tiffanyval. – Mondhatni a kisasszony a legértékesebb az egész vonaton, csinos kis fehércseléd.

Tiffanyban megállt az ütő, annyira megrémült. Szent isten, ez a férfi komolyan beszél! Látta a fekete szempárban, és attól félt, hogy a férfi nem arra céloz, hogy túszul ejti.

– Menjen a dolgára! – mordult a marsall a férfira. – A kisasszony nem…

– Fogja be, öreg! – szólt rá a rabló, de ez nem volt elég, fel is emelte a fegyvert tartó kezét, hogy megüsse vele Thomast.

Tiffany ijedtében gondolkodás nélkül felpattant.

– Elég legyen!

Bármit megtett volna azért, hogy a férfi ne bántsa a marsallt. Kísérőjük volt az egyetlen, aki megakadályozhatja, hogy ezek az alakok lerángassák a vonatról, de nem tud neki segíteni, ha eszméletlenül hever a földön. A rabló figyelme ugyan ismét rá irányult, Tiffanynak fogalma sem volt, mit mondhatna vagy tehetne, most, hogy megakadályozta a tervét. De nem is kellett semmit tennie.

Ugyanis abban a pillanatban, hogy felállt, a szoknyája alá rejtett fegyver láthatóvá vált, és ez gyakorlatilag cselekvésre kényszerítette Thomast, aki az egyik kezével felkapta a fegyverét, a másikkal a földre lökte Tiffanyt, és hasba lőtte a zsákos rablót. Szinte ugyanazzal a mozdulattal lelőtte az ajtónál álló férfit is.

Most, hogy mögötte nem maradt több rabló, Thomas levetette magát az előtte levő ülés mögé, fedezéket keresve az azonnal repkedni kezdő golyók elől. Anna már visszarántotta Tiffanyt a földre, és ráhasalt, hogy megvédje.

– Megőrült? – kiabálta. – Igen, teljesen elment az esze!

Mi tagadás, ez igaz. Ha csak egy pillanatra is elgondolkodott volna, akkor sosem hívta volna fel szándékosan a rabló figyelmét magára. Majd később valahogy vezekelni fog amiatt, hogy ilyen meggondolatlanul cselekedett – már amennyiben túlélik ezt a borzalmat.

A lövöldözés csak nem akart abbamaradni. Gibbons marsall példáján felbuzdulva több utas is felkapta a fegyverét, amelyet korábban a földre hajított, és csatlakozott a harchoz. Tiffany arca a padlóhoz préselődött, míg Anna hisztérikusan visított felette. Némán fohászkodott, hogy érjen véget a lövöldözés. Nem akart meghalni! Egyszer csak minden elcsendesedett, habár a távolból lövések zaja jutott el hozzá.

Aztán kurta kacajt hallott, és egy férfi így szólt:

– Szép munka volt, emberek, de még nincs vége. A masiniszta észrevett egy fickót, aki nyolc lóval a vonat felé vágtat. Ügyesen rálőtt, és a lovak szétszéledtek, a rablóknak így csak az a szekér maradt meg, amivel a zsákmányt akarták elvinni. A lovak számából ítélve még négy gazember van a vonat végében, akit el kell intézni! Várom az önként jelentkezőket.

Tiffany nem kételkedett abban, hogy a marsall is önként jelentkezik. A férfi le is hajolt, és odasúgta neki:

– Bizonyosan nem tart sokáig. Maradjanak ott, ahol vannak, itt nem eshet bajuk.

Most, hogy a közvetlen veszély elmúlt, Tiffany megkönnyebbülten sóhajtott fel. És megint tudott mozogni… Nos, nem egészen. Egy perc múlva, amikor Anna még mindig ránehezedett a hátára, Tiffany így szólt:

– Biztos vagyok benne, hogy nem szó szerint értette, hogy maradjunk itt. Nyugodtan leszállhatsz rólam. Én leszek az első, aki megint a földre veti magát, ha ezek a gazemberek visszajönnének.

– Nem is tudom, mi ütött belém – mondta Anna. Feltápászkodott, visszaült a helyére, majd Tiffanyt is felsegítette. – De mi a csuda ütött magába, hogy így szembeszegült azzal az alakkal?

Tiffany szívesen mondta volna azt, hogy ez remek terv volt, hiszen tudta, hogy Thomas mit fog tenni, de természetesen ez hazugság lenne. Ezért csak annyit mondott:

– Csak meg akartam védeni a védelmezőnket.

– De le is lőhették volna a kisasszonyt!

Tiffany figyelmét egy pillanatra elterelte, hogy több férfi utas és a személyzet nekiállt kivonszolni a hullákat a kocsiból. Önkéntelenül is megborzongott, és inkább visszafordult Anna felé.

– Nem hallottad, mit mondott a rabló? Engem is el akart vinni az értékekkel együtt, mintha csak egy medál lettem volna! Kétségbeestem, és meg akartam akadályozni. Pánik fogott el. De mivel ilyen szerencsés fordulatot vett ez az egész, ne mérgelődj miatta.

Anna ekkor felsóhajtott, és bevallotta:

– Annyira féltem. Már lopták el az erszényemet. Kétszer is zsebtolvaj áldozata lettem. Az apám házát kirabolták, miközben otthon aludtunk! Szóval nekem már bőven kijutott a rablásból. Csak épp még sosem szegeztek nekem fegyvert.

Tiffany pontosan tudta, Anna mire céloz. New Yorkban mindennapos volt a bűnözés, de Tiffanyt eddig mindig megóvták tőle. Ez volt az első eset, hogy szemtől szembe került egy fegyveres rablóval. Komoly veszélyben voltak. Gondolni sem mert arra, hogy mi minden történhetett volna, ha a marsall és azok a bátor utasok veszítenek a tűzharcban.

Ám a hevenyészett csapat végül a vasúttársaság alkalmazottaival karöltve elhárította a veszélyt, akik hozzászoktak már a vonatrablásokhoz, és felfegyverkezve utaztak. Tiffanyék kocsijában örömrivalgásban törtek ki az utasok, amikor a vonat újra elindult. Volt, aki nevetett, mások gúnyolódtak, ahogy odagyűltek az ablakhoz azon az oldalon, ahonnan rá lehetett látni a két rablóra, akik leugrottak a mozgó vonatról, és eliramodtak a lopott utazóládákkal és poggyásszal megrakott, sebesen távolodó szekér felé, hátha utolérik.

Tiffany hátra-hátrapillantott a hátsó ajtó felé, várta, mikor tér vissza Gibbons marsall. Az utasok elcsitultak, amikor az egyik szolga bejelentette, hogy a tűzharcban részt vevő utasok közül többen is megsérültek. Tiffany szíve elszorult, amikor megtudta, hogy Gibbons marsall is köztük van.

ÖTÖDIK FEJEZET

A marsall még akkor sem tért eszméletéhez, amikor a vonat beért a következő városba. Tiffany magánkívül volt az aggodalomtól, mert az egyik vonatszolga, aki megpróbálta ellátni a sebesült utasokat, azt mondta, lehet, hogy a marsall nem marad életben. Bár Tiffany nem ismerte jól Gibbonst, hiszen épp csak pár szót váltottak, a férfi csodálatra méltó bátorsággal védelmezte ma őket. Tiffany szörnyen érezné magát, ha a férfi nem épülne fel. Még az is mellékes körülménynek hatott, hogy egy kivételével az összes utazóládáját elveszítette.

A sebesülteket az erősebb férfi utasok segítségével egyenesen a helyi orvoshoz vitték. A marsall sérülése volt a legsúlyosabb, ezért elsőként őt vették kezelésbe. Tiffany és Anna idegesen várták a doktor véleményét. Majdnem fél órán át járkáltak fel-le a magánrendelő ajtaja előtt, mire a doktor odament hozzájuk, és így szólt:

– Mr. Gibbons kezd magához térni, most bemehetnek hozzá, de csak pár percre. Sajnálom, ha nem ez volt az úti céljuk, mert Mr. Gibbons egy ideig nem mehet sehova. Mindazonáltal biztos vagyok benne, hogy felépül, de nem a közeljövőben fog lábra állni.

– Akkor most itt maradunk, és megvárjuk? – kérdezte Anna, miután az orvos visszament a rendelőjébe.

– Nem lehet, mert nem tudjuk, hogy az meddig tartana – felelte Tiffany. – De nem lesz semmi gond. Ez az utolsó állomásunk a dakotai külbirtokon. Holnap már Nashartban leszünk. Meglátogatom a marsallt, míg te kideríted, mennyi időnk maradt a vonat indulásáig.

Anna nem mozdult, csak szigorúan ránézett:

– Biztos benne, hogy egyedül akar továbbmenni?

Tiffany csak cöcögött.

– Mekkora az esélye egy újabb vonatrablásnak?

– Valószínűleg nagyobb, mint szeretnénk.

– Butaság.

Anna egy pillanatig még habozott, majd bólintott, és elhagyta az épületet. Ha nem lettek volna ilyen közel az úti céljukhoz, Tiffany biztosra vette, hogy Anna akkor nem adta volna be a derekát ilyen könnyen.

Amikor belépett a kórterembe, a marsall szeme nyitva volt, és a férfi figyelte, ahogy Tiffany elindul az ágya felé.

– Maga igazi hős – mondta Tiffany halkan, és leült a férfi mellé egy székre. – Hála önnek és a többi bátor férfinak, azok a gazdák most továbbmehetnek az ígéret földje felé, és a pénzük is megmaradt, hogy megalapítsák a gazdaságaikat. Az orvos szerint rendbe fog jönni, de egy darabig ágyhoz lesz kötve.

– Sajnálom, Miss Warren. Tudom, hogy az édesapja azt várja, hogy időben megérkezik, és nagyon felbőszülne, ha a kisasszony…

– Már küldtem neki sürgönyt – szakította félbe Tiffany. – Van itt a városban egy barátja, aki az út hátralevő részében elkísér minket. Úgyhogy ön nyugodtan pihenhet.

Hála istennek, Anna nincs itt, hogy hallja ezt a hazugságot, gondolta Tiffany, de még így is elpirult. Nem akar szokást csinálni a füllentésből, de ez volt a második alkalom, hogy nem mondott igazat a marsallnak. Először akkor, amikor a gazdák felszálltak a vonatra, és a kalauz közölte velük, hogy a rendhagyó körülmények miatt, és mivel a vonat expresszként folytatja az utat Montana felé, valójában három nappal korábban fognak befutni Nashartba. Thomas azt javasolta, hogy Tiffany ezt üzenje meg az édesapjának. Tiffany azt mondta, hogy megteszi, de mégsem értesítette az apját.

Azt még elviseli, hogy két hónapnyi purgatóriumra lesz ítélve a vadnyugaton, de tudta, hogy a legrosszabb ebben nem az lesz, hogy egy ismeretlen férfi udvarlását kell fogadnia, hanem az, hogy az apjával kell egy fedél alatt laknia. Nem akarta, hogy Frank kijöjjön elé az állomásra, mert attól félt, hogy ő maga jelenetet rendezne. Fogalma sem volt, hogy kiabálni kezdene-e, amiért az apja soha nem látogatta meg… vagy sírva fakadna, és az apja nyakába borulna. De mivel az évek során egyre erősödött benne a neheztelés, az előző tűnt valószínűnek. Mindenesetre inkább nem találkozna az apjával nyilvános helyen, ezért örült, hogy Frank nem tud róla, hogy a lánya korábban érkezik.