Fordította

Lázár Júlia

Copyright © Mat Youkee, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Mat Youkee: Forty Days in the Jungle. Behind the survival and rescue of four children lost in the Amazon, Scribe, London, 2025

Hungarian translation © Lázár Júlia, 2025

A kötetet tervezte: Kenyó Ildikó

Tartalom

A szerző jegyzete

Szereplők

Spanyol / indián szavak és kifejezések magyarázata

I. rész – Magdalena

1. A határ menti törzsek

2. A bal kéz

3. Fekete bárány

4. El Carramán

5. Mayday

II. rész – Negyven nap

6. Fejjel lefelé

7. Villavicencio

8. Casa Dumar

9. Apaporis

10. A tábornok

11. A kék ruhás lány

12. Milpesos pálmák

13. A roncs

14. Örvény

15. A szórólap

16. A valószínűtlen szövetséges

17. A lélek bora

18. A csoda

III. rész – A dzsungel gyermekei

19. Két Kolumbia

20. Suttogások

21. A harc

22. Fogság

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

A dzsungel gyermekeinek

A szerző jegyzete

2023. június 9-én, késő délután Bogotá zsúfolt utcáin váratlanul megszólaltak az autódudák. Az efféle harsány üdvözlés máskor a kolumbiai fociválogatott legutóbbi góljának szólt, most azonban egy rádión bejelentett hírnek. Negyven nappal azután, hogy egy repülőgép eltűnt az ország déli részén a dzsungelben, a mentőcsapatok négy túlélő bennszülött gyerekre találtak.

Váratlan, katartikus pillanat volt. Három héttel előbb fedezték fel az orrával a földbe fúródott HK–2803-as Cessnát: a gép fara a levegőbe meredt, szinte párhuzamosan a vastag törzsű fákkal. A repülőn utazó három felnőtt holttestét azonosították, de a gyerekeket nem találták sehol. Egész Kolumbia figyelte esténként a legfrissebb híreket, hogy hol tart éppen a keresőakció. Nap mint nap szappanoperába illő figurák bukkantak fel. Aggódó apák és telepatikus képességekkel rendelkező nagymamák, tanácstalan különítményesek és pergamenarcú sámánok, a dzsungel gonosz szellemei és egy Wilson nevű hősies belga juhász. Aztán a májusból június lett, a gyerekek előkerülésének esélye fogyatkozott, sokan fel is adták a reményt.

Én is osztottam a kétségeiket. Már egy évtizede éltem Kolumbiában, azóta írtam az országról, és egyre óvatosabban kezeltem az úgynevezett jó híreket. Az ország 48 millió lakosának váratlan sikereit vagy nehezen kiharcolt győzelmét túl gyakran homályosította el tragédia vagy komédia. A gazdasági fellendüléseket villámgyorsan kioltották a gazdasági válságok. A népszerű karizmatikus politikusokról sorra kiderült, milyen korruptak. Egyik gerilla- vagy félkatonai csoport váltotta a másikat. És mindig a távolabbi vidéken lakók, különösen a nyolcvanhét őslakos törzs viselte a nehezét.

Amikor a gyerekek meneküléséről szóló hír berobbant az X-en (a korábbi Twitteren), túláradt bennem az öröm. Öt percen belül útjára indítottam a Guardiannál dolgozó szerkesztőmnek szóló e-mailt, amelyben jeleztem, hogy szívesen írnék a történtekről, és a következő napokban össze is dobtam jó néhány cikket az érkező új információkból: a nemzetközi médiában nagy érdeklődést keltett a gyerekek sorsa. Megkértek, hogy különböző angol beszélgetőműsorok vagy ausztrál rádióadók számára vegyem videóra a gondolataimat, és csak úgy özönlöttek az e-mailek, amelyekben dokumentumfilmesek kérték, segítsek kapcsolatba lépni a gyerekekkel, illetve a családjukkal. Kolumbiában ez lett az év sztorija.

Aztán ugyanilyen hamar el is ült az érdeklődés, a csend fátyla borult a részletekre. Egy hónapos kórházi megfigyelés után a gyerekeket a gyermekjóléti szolgálatra bízták, és a mai napig az ő felügyeletük alatt állnak. Egy év elteltével Lesly, a legidősebb, a szerencsétlenség okát kutató nyomozóknak röviden beszámolt a dzsungelben töltött napokról. Egyéb információt csak a gyermekeket látogató családtagokból és a mentőcsapat tagjaiból lehetett kipréselni. Az ő beszámolóik pedig homályosak, gyakran ellentmondásosak voltak. Rengeteg kérdés megválaszolatlan maradt.

A történet a túlélésről szólt, ám a HK–2803-as gép és utasainak sorsát továbbra is rejtély övezte. Amikor a Kolumbiai Légügyi Hatóság összevissza, hibásan, de közzétette a gép fedélzetén tartózkodó gyerekek nevét, a család kiléte és utazásuk oka került az érdeklődés fókuszába. A gyerekek megmenekülése után egyre szaporodtak a kérdések: Kik ezek az emberek? Hova utaztak? Miért tartott olyan soká megtalálni a túlélőket? Hogyan élték túl, akiknek sikerült?

Én is válaszokat kerestem, eldöntöttem, hogy megírom ezt a könyvet. 2023 végén és 2024 elején többször is az Amazonas vidékére utaztam, hogy beszélhessek az utasok családtagjaival és barátaival, valamint a keresésben részt vevő katonákkal és bennszülött önkéntesekkel. Ez nem ment olyan egyszerűen. A Caquetá-folyó mentén élő emberek féltek nyilatkozni, többen kérték a nevük elhallgatását. A történeteik gyakran fordultak tragikusra. Szó esett családi viszályról, árulásról, vádaskodásról, fenyegetésről. A beszélgetések arra ösztönöztek – sőt, figyelmeztettek –, hogy a valós tényeket kutassam, a mélyebb történelmi és politikai okokat, amelyek elvezettek a HK–2803-as Cessna és utasainak tragédiájához.

Már a kutatásom elején gyanítottam, hogy a gyermekek csodálatos megmenekülése mögött a kolumbiai Amazonas-vidék őslakosainak napi valóságával, kemény igazságaival találkozom. A bennszülöttek nagy szegénységben élnek, fegyveres csoportok árnyékában, kultúrájukat tönkreteszi a rájuk erőltetett iparosodás, szükségleteikről tudomást sem vesz az állam. Gyanítottam, hogy a 2023 nyarán a régióra vetülő reflektorfény éppen csak felvillantja, hogy milyen fontos lenne az őslakosok kultúrájának védelme, mielőtt végképp eltűnik. A katasztrófát előidéző körülményekre senki nem reagált.

Kutatásom során beszéltem történészekkel, antropológusokkal, emberjogi aktivistákkal és biztonsági szakértőkkel. A legnagyobb hangsúlyt azonban a gyermekekhez legközelebb álló személyek és a keresésben részt vevők szavaira és tetteire akartam helyezni. Ahol ellentmondásra bukkantam, ott a saját megítélésemre kellett hagyatkoznom, amikor ki akartam bogozni az igazságot, vagy ha ez nem sikerült, az olvasó számára igyekeztem világossá tenni a kétségeket és kérdéseket. Tőlem telhetően mindent megtettem, hogy kiderítsem a dzsungelben rekedt gyerekek legvalószínűbb cselekedeteit és motivációját anélkül, hogy a gondolataikat kifürkészhettem volna.

Szereplők

Puerto Sábalo és Chukiki

Magdalena Mucutuy: Lesly, Soleiny, Tien és Cristin, az uitoto /witoto törzshöz tartozó gyerekek édesanyja

Andrés Jacobombaire: Magdalena első férje (házasságkötés: 2008)

Angie Jacobombaire Mucutuy (sz. 2007): Andrés és Magdalena elsőszülött lánya

Lesly Jacobombaire Mucutuy (sz. 2009): Andrés és Magdalena másodszülött lánya

John Andrés Jacobombaire Mucutuy (sz. 2012): Andrés és Magdalena fia

Soleiny Jacobombaire Mucutuy (sz. 2014): Andrés és Magdalena harmadszülött lánya

Narciso Mucutuy: Magdalena apja

Maria Fatima Mucutuy: Magdalena anyja

Fidencio Mucutuy: Narciso fivére, Magdalena nagybátyja

Manuel Miller Ranoque: Magdalena barátja

Tien Noriel Ranoque Mucutuy (sz. 2019): Manuel és Magdalena fia

Cristin Neriman Ranoque Mucutuy (sz. 2022): Manuel és Magdalena lánya

William Castro: Puerto Sábalo vezetőjének (2023), Manuel Ranoque-nak a gyerekkori barátja

Diana Rodríguez: Magdalena Bogotába költöztetett gyerekkori barátja

Adelia Rotieroke: Magdalena nagyanyja, La Chorrera-i lakos

A Mendoza-család

Herman Mendoza: bennszülött jogvédő, a HK–2803 egyik utasa

Delio Mendoza: Herman öccse, Amazon-kutató, az araracuarai mentőcsapat tagja

Ismael Mendoza: Herman és Delio apja, korábban börtönőr az araracuarai fegyenctelepen

Diana Mendoza: Herman és Delio húga, a mentőcsapat szervezője

Az Avianline pilótái és mentőcsapata

Hernando Murcia: a HK–2803-as járat pilótája

Fredy Ladino: az Avianline Charters tulajdonosa

Harry Castañeda: az Avianline pilótája

José Miguel Calderón: bozótpilóta, korábban Hernando Murcia kollégája

Ferney Garzón: az Avianline mentőcsapatának tagja

Andrés Londoño: az Avianline mentőcsapatának tagja

Florencio Tamborrero: cachiporrói lakos, az Avianline mentőcsapatának tagja

Különleges Műveleti Parancsnokság – Special Operations Combined Command (CCOES)

Pedro Sánchez tábornok: a CCOES parancsnoka

Edwin Montiel kapitány: a Dragon 4 Team vezetője

Wilmer Miranda őrmester: a Dragon 4 Team parancsnokhelyettese

Juan Felipe Montoya hadnagy: a Destroyer 1 Team vezetője

Juan Carlos Rojas őrmester: a Destroyer 1 Team parancsnokhelyettese

Armando Guerrero kapitány: a Remény Hadművelet logisztikai vezetője

Araracuara

Edwin Paky: térképész és kutató, Herman Mendoza másod-unokatestvére

Henry Guerrero: az Araracuara önkéntesekből álló mentőcsapatának tagja, tanár

Nestor Andoke: az Araracuara önkéntesekből álló mentőcsapatának tagja, vadász

Serafina Guerrero: a Guerrero család matriarchája, a yagé készítője

Martha Muñoz: a városi bolt tulajdonosa

Jeison Castro: rendőr-főfelügyelő Araracuarában

Santiago Buraglia: a Yauto-cég (karbonkötvények) tanácsadója

Puerto Leguízamo

José Rubio Rodríguez: egészségügyi szakember

Eliécer Muñoz: a Puerto Leguízamo-mentőcsapat tagja

Nicolás Ordóñez: a Puerto Leguízamo-mentőcsapat tagja

Dairo Kumariteke: a Puerto Leguízamo-mentőcsapat tagja

Edwin Manchola: a Puerto Leguízamo-mentőcsapat tagja

Spanyol / indián szavak és kifejezések magyarázata

agua panela: barna cukornádból készült meleg ital

ambil: népszerű elektromos szivar

barbasco: a lagúnákban élő halak elkábítására szolgáló, enyhén mérgező hatású fagyökér

cacique [kacika]: a törzs vagy klán vezetője, aki általában jól ismeri a népe történelmét és kozmológiáját

caguana: ananászból készült hagyományos amazóniai ital

casabe: reszelt maniókából készült, középen kocsonyás lepény

chagra: kis földdarab, amilyet minden évben előkészítenek a megművelésre

colono: fehér telepes a dzsungelben

copuazú (kupuazu): a kakaóval rokon, barna héjú, fehér húsú gyümölcs

curandero: gyógyító

duende: alakváltoztató szellem

fariña: maniókából készült szemcsés gabona

guácharo: barlanglakó amazóniai madár

lancha: hosszúkás, nyitott tetejű, fából készült, külső motoros kenu

maloca: magasan ívelt, pálmatetős épület, a szertartások helye

mambé: hamuval kevert kokalevelek zöld porrá zúzva, emberi fogyasztásra szánva

minga: bennszülöttek összejövetele valamilyen közös cél érdekében

monte: a települések körüli vadon

paisanos: azonos földről származó őslakosok

sábalo: hatalmas, húsos hal, a kolumbiai Amazonas-vidéken honos

sabaleta: sovány apró hal

siringa: kaucsukfa

tucupi: maniókából készült fűszeres mártás

tupui: lapos homokkő hegy

vereda: apró, folyóparti település

vidente: jövendőmondó

yagé: hallucinogén kúszónövényből készült ital

I. rész
MAGDALENA

ELSŐ FEJEZET A határ menti törzsek

2023. április 16-án, hétfőn kora reggel egy csónakos a folyó közepére irányította apró kenuját, és a partot fürkészte, hátha rést lát valahol a dzsungelben, vagyis egy ágaktól rejtett mellékfolyót. Az esős évszakban történt, a Caquetá-folyó vize magasan állt és szélesen hömpölygött.

A dzsungel lehet zord, barátságtalan, megtévesztő, ugyanakkor egyes napszakokban, bizonyos szögből idillien szép, és egészen szelídnek látszik. Ez egy ilyen pillanat volt. A reggel hűvösében az égbolt kupoláját keskeny, fodros felhők csíkozták. Csak a távoli partokról idehallatszó madárfütty szakította meg a kenu farmotorjának morgását és a csónak orrát verdeső hullámok zaját. A folyó közepéről a dzsungel zöld függönynek látszott a horizonton; a legközelebbi fák törzse fehéren világított a lenyugvó napban. Mögöttük a sötétség.

A csónakos egy lanchában, egy felül nyitott, fából készült kenuban állt, a hajó farához negyven lóerős motort rögzítettek. A férfi lábánál kétliteres szódáspalackban benzin és egy összetekert, vízhatlan ponyva hevert, arra az esetre, ha váratlanul eleredne az eső. A kolumbiai Amazonas-vidéknek ebben a távoli csücskében, ahol vízi utak segítették a közlekedést, több tucat vereda, apró folyóparti település épült. A falvak bennszülött lakosai számára a lancha jelenti az életet. Ez az általános és egyetemes közlekedési eszköz, ez tölti be a taxi, az iskolabusz és a szállítóeszköz szerepét.

A csónakos fordított a kormányrúdon, és a Chukiki nevű veredához vezető mellékfolyó irányába állította. Magdalena Mucutuy meghallotta a csónakmotor hangját: az árnyékban ült egy farönkön, a lábánál néhány hátizsák. Harminchárom éves korára hat gyereket szült, de a teste megőrizte ifjúi ruganyosságát. Karja karcsú, izmos, bőrének rézszínű árnyalatát kiemelte a fehér póló, amit viselt. Arca sovány, szája telt és széles, pofacsontja kiugró. A hangra felpattant, és odaszólt a gyerekeinek, hogy szedjék a holmijukat.

Karjában tartotta a tíz hónapos Cristint, aki Manuel Ranoque nevű barátjától fogant. Cristin erős kisbaba volt, pufók karral, vállig érő, rakoncátlan hajjal, amit anyja a feje búbjára tekert kontyban próbált összefogni.

A fa alatt Tien és Soleiny játszott. Tien a tíz hónapos baba pajkos, szilaj négyéves bátyja volt, aki imádta bosszantani a nővéreit, a féltestvéreit. Az ismerősök gyakran megjegyezték, mennyire emlékeztet az apjára. A Magdalena előző kapcsolatából született negyedik, egyben legfiatalabb gyerek, Soleiny kilencéves volt. Folyton mosolygott és fecsegett, de szeretett makacskodni, a haját például kizárólag két csimbókba fogva hordta.

Magdalena két másik gyermeke még mindig az előző partnere családjával élt.

Az árnyékban várakozó negyediket Leslynek hívták. A tizenhárom éves lány nyúlánk végtagjai erőtől duzzadtak, ő emlékeztetett leginkább az édesanyjára. Csendesen, szorgosan viselte a legidősebb gyerekre háruló felelősséget. Amikor a hajóorr a sáros folyópartnak ütközött, és a gumicsizmát viselő csónakos kilépett, és kikötötte a kenut, Lesly segített bepakolni a család csomagjait, majd letakarta a ponyvával. Neki kellett arra is ügyelnie, hogy Tien és Soleiny elfoglalja a helyét a kispadon, és abbahagyja a civakodást.

A gyerekek közül egyedül ő értette anyja döntését, azt, hogy miért kell ilyen hirtelen elhagyniuk a dzsungelt.

A Caquetán siklottak, Lesly sötét, okos szemével figyelte, ahogy Magdalena egyik karjával Cristint ringatja, a másik kezével pedig a mobilján átfutja Manuel üzeneteit, azaz a menekülésükre vonatkozó terveket. Miután egyórás hajóúttal elérik Araracuarát, Magdalenának egyenest a katonai bázison található rendőrőrsre kell sietnie, és kikövetelnie, hogy helyet kapjanak a következő San José del Guaviaréba tartó járatra – a város 360 kilométerre fekszik tőlük északra. Ott aztán felszállhatnak a Bogotába induló éjszakai buszra, Manuel Bogotában, az Andok fővárosában vár majd rájuk.

Magdalena még soha nem lépett ki a dél-kolumbiai dzsungelből. Amikor a hajó orrára vízpermet fröccsent, idegesen nézett előre, a felhők mögött rejtőző, szürkén derengő reggeli nap felé. Aztán vissza Chukikire, a szülőhelyére, ahol aznap reggel ridegen búcsút vett a szüleitől. Még távolabb, feljebb a folyón nyúlt el Puerto Sábalo, az a vereda, amelyet az utóbbi öt évben otthonának nevezett. Ott gazdálkodott, ott építette fel a házát és az életét. A lanchában ülve utoljára látta az elnyúló Caquetá-folyót.

William Castro jól emlékszik arra a napra, 2019 elején, amikor régi barátja, Manuel Ranoque felbukkant Puerto Sábalóban, a nyomában egy asszonnyal és három gyerekkel. Manuel keménykötésű, energikus ember volt, és William, ha sok éve nem is látta, hallotta hírét. A férfi a Caquetán föl-le hajózó és illegálisan arany után kutató bárkákon dolgozott, ahol nagy ivászatokkal, mulatozásokkal szerzett magának kétes hírnevet. William legutóbb akkor hallott róla, amikor elkapták a katonák, és Leticiában, a brazil határ közelében dutyiba zárták.

Most nyugodtabbnak, érettebbnek látszott. Bemutatta Williamet Magdalenának és az asszony két lányának, Leslynek és Soleinynek. Manuel az elsőgyerekes apa lelkesedésével csüggött Tienen, aki karon ülő baba volt akkoriban. Állítólag azért tért haza, hogy házat építsen és letelepedjen. A hívő katolikus William örömmel fogadta a hírt.

– Jót jelentett az érkezésük, mert sok gyerekkel jöttek – emlékszik vissza. – Mi meg szerettük volna gyarapítani, újraéleszteni a közösséget.

Úgy vélte, csodálatra méltó, hogy Manuel vállalta a felelősséget, és gondoskodott a két mostohalányáról is. William anyja volt a helyi tanító, ő is izgatottan várta az új diákokat, megfogyatkozott a létszám, sok pad kiürült.

William most a padlón ül, hátát a Puerto Sábalo-i háza falának veti. Gumicsizmát visel, fekete atlétatrikót, ösztövér testén veríték fénylik; egész nap csatornaárkot ásott. Más napokon az ő dolga a karbantartás – kicseréli a házak korhadó deszkapalánkját, rozsdamentesíti a falu dízelgenerátorát, elégeti a szemetet. Mára az is soha véget nem érő erőfeszítés, hogy Puerto Sábalót megvédjék a dzsungel romboló hatásaitól, de egyidőben William nagy terveket dédelgetett a közösségével kapcsolatban.

Az ő háza a legimponálóbb a faluban: három emelet magasába nyúló, sárga és babakék színűre festett falak. Odabent hatalmas televízió, hűtő, a falon kereszt. Délutánonként hűs szellő járja át a házat a széles ablaknyílásokon keresztül.

– Az emberek itt egyszerű fadobozokat építenek lakásnak, a dobozt kettéosztják, és azzal kész – magyarázza. – Én ennél többet akartam.

Úgy gondolta, példát ad, új színt hoz a falu életébe. Eredetileg még nagyobb, még kényelmesebb házat akart, de elfogyott a pénze. Ma azon tűnődik, mi vette rá, hogy a Caquetá partján ilyen becsvágyó terveket dédelgessen.

– Hasztalan luxus – mondja.

William és Manuel egyaránt örökségének tartja és védeni szeretné Puerto Sábalót. 1932-ben a dédapáik, egy fehérek vezette gumigyár alkalmazottai, kenujaikban útnak indultak a Caquetán, hogy kaucsuktejet adó siringa fákat keressenek. Ekkor pillantották meg a vadkacsáktól nyüzsgő hosszú homokpartot. A Winchestereikkel lőttek néhány kacsát, aztán horgászni kezdtek; egy halom ízletes, húsos hal, sábalo akadt a horgukra.

Sokáig eszükben járt ez a nap, ahogy derékfájdító munkájukat végezték a gyárban, és gyakran emlegették a Caquetá folyókanyarulatát, a gazdag hal- és vadállományt. Aztán a hatvanas évek végén újra nekivágtak, hogy felkeressék a helyet. Közösséget építettek, és a vízben élő halról nevezték el a falujukat. Úgy gondolták, az uitotók itt hagyományaik szerint, szabadon élhetnek.

Amíg udvarolt, Manuel nagy szeretettel mesélt Magdalenának az otthonáról, a megboldogult nagyapa, Puerto Sábalo caciquéje, azaz szellemi atyja és vezetője mellett töltött gyerekkoráról – a nagyapa ismert minden növényt a környéken, és az ősök dalait énekelte.

Ám amikor Magdalena követte Manuelt Puerto Sábalóba, egészen más fogadta. Néhány tucat család élt a cölöpökre épült, folyó menti deszkaházakban, mások kicsit távolabb, a közeli domboldalon. Az eredeti malocák, az uitotók társadalmi és szellemi központját adó íves, pálmatetős, szertartások helyszínének szánt épületek rothadásnak indultak.

A sekély vízben nem fickándozott sábalo, a parton nem sütkéreztek vadkacsák. A falu öregjei azt suttogták, a régi életüknek vége. Az Amazonas bennszülött lakossága egykor harmóniában élt a dzsungellel. A férfiak lelőttek egy-egy kacsát vagy kifogtak egy-egy halat, éppen annyit, amennyi a családnak kellett. A nyolcvanas években azonban a falusiak lemészárolták a kacsákat, és kotróhálókkal kifogták az összes halat. Aztán levitték a folyón, és eladták Araracuarában. Egyszeri bombaüzlet volt, megismételhetetlen, a pénzt hamar elverték, utána csak az éhezés és a megosztottság maradt.

– Már csak a mese él – mondja szomorúan William. – Ma nagy szerencse kell ahhoz, hogy az ember kifogjon egy sábalót.

Manuel hitt benne, hogy megállíthatja szülőfaluja hanyatlását, érkezése felrázta az álmos veredát. A falu néhány öregje még emlékezett rá kisfiú korából. Rendbontó, bajkeverő volt, mielőtt tizenhét évesen nekivágott a világnak, hogy munkát keressen. Most, huszonhét évesen csak úgy duzzadtak az izmai, és kielégíthetetlen szenvedéllyel látott neki a fizikai munkának. William felismerte benne a rokonlelket, az energikus férfit, aki képes lehet felforgatni a falut.

– Ha elküldtük árkot ásni, fogta az ásót, és ment. Mint egy igavonó – mondja William.

Manuel láncfűrésszel a kezében vágott neki a veredát körülvevő dzsungelnek, itt, a montén vágta ki a háza építéséhez szükséges fákat. Nevelt csirkét, rizst és főzőolajat árusított a falusiaknak némi pluszpénzért. Vállalkozó szellemével jókor lendítette fel a falut.

Alig egy évvel később William Florenciába, Caquetá-körzet székhelyére költözött, mert sérült fia csak ott kaphatta meg a szükséges ellátást. Amikor 2022-ben visszatért Puerto Sábalóba, Manuel háza – cölöpökön álló, pálmatetős, kétszobás építmény – készen állt, és lényegében Manuel irányította a falut.

– Felnőtt, de kicsit beképzelt lett – emlékszik William. – Ketten együtt olyanok voltunk, mint egy politikai párt. Én a tanácsadója, a jobbkeze. [Megmondta,] hogy a közösségnek ez vagy az kell, nagyobb készletek, hozzáférés az állami szolgáltatásokhoz. Igaza volt. Az állam nem ismerte el Puerto Sábalót, nem lehetett bankszámlánk, és ennek hiányában nem működhettünk együtt az intézményekkel.

Esténként a két férfi együtt törte a fejét William házában. Szivattyúra volt szükségük, hogy a talajból tiszta vizet fakasszanak. Tisztes áron benzint kellett szerezniük a generátorhoz. Nyomást gyakorolni a hatóságokra, hogy a folyón feljebb működő iskolák jó oktatást nyújtsanak, és fel is vegyék a gyerekeket.

Abban is egyetértettek, hogy Puerto Sábalónak vissza kell nyernie eredeti arculatát, megőrizni a hagyományos, törzsi kultúrát. A falunak már húsz éve nem volt caciquéja, mert senki nem tudott eleget a népük történelméről és kozmológiájáról. Manuel elszántan ki akarta rángatni a közösséget a letargiájából, és terveket kovácsolt.

Első lépésben be akarta vonni Puerto Sábalót egy karbonkötvény üzletbe. 2022-ben rendszeresen látogatták a közösséget a bogotai Yauto-cég tanácsadói. A malocában ültek össze, és a vendégek igyekezték elmagyarázni a falusiaknak, hogyan húzhatnának hasznot a környező erdők védelméből. Ha sikerül elérniük, hogy kevesebb fát vágjanak ki tüzelőnek, illetve a legelők növelésére, kapnának érte karbonkötvényt, amit a Yauto az ipari országokban működő, környezetszennyező cégeknek adna el, hogy azok látszólag csökkenthessék a kibocsátásukat.

Persze nem mindenki értette az ENSZ REDD+ programjának kifinomult részleteit, de annyit igen, hogy az így keresett pénzzel finanszírozhatnák a nagyon is esedékes közösségi projektjeiket, és maradna belőle elegendő, hogy minden falusi havi támogatást kaphasson.

Manuel pályázott rá, hogy ő képviselje a falut a Yautónál. 2022-ben indult Puerto Sábalo vezetői tisztségéért, William vele tartott mint a titkára. A régiutasok kételkedtek. A vezetői poszt csak egy adminisztratív címke, szerintük Manuel – noha alkalmatlan volt rá – ennél többre vágyott.

– Idejött, megvetette a lábát, és kijelentette, „én leszek a következő cacique” – meséli a falu egyik öregje.

Aztán, mivel komoly ellenzéke nem volt, mégiscsak megválasztották a vezetőjüknek. William szerint a falusiak már nem az egykori bajkeverőt látták benne.

– A közösség megadta neki, amit kívánt, új lapot nyithatott – mondja William. – Nagyon bíztam benne. Nagyon.

Míg Manuel a fizikai munka és a közösség szolgálata között osztotta meg az idejét, Magdalena a kötelességtudó feleség szerepét játszotta, bár ők ketten sosem házasodtak össze. Az első években jobb híján Manuel nagyapjának a lerobbant malocájában aludtak. Magdalena mindent elkövetett, hogy otthonossá varázsolja. A helyiség földpadlós volt, de szellős és tágas. A család bútorai – egy asztal, néhány szék és egy hatalmas sütőlap – szinte elvesztek a magas tető alatt.

A maloca egyik sarkában nyitott tűzhely állt, Magdalena ezen sütötte a casabét, a reszelt maniókából készült lepényt, ami kívül ropogós, belül puha. A manióka, ez a hosszú, fehér, keményítőben gazdag belű barna gyökér az Amazonas-vidéken élők első számú tápláléka. Ellenáll a szárazságnak, és megterem a tápanyagban szegény talajon is, az őslakosok évszázadokon át termesztették. Sokféle módszert dolgoztak ki arra is – áztatás, erjesztés, főzés –, hogyan szabaduljanak a növény ciántartalmától.

Magdalena maga termesztette a maniókát. A malocától néhány száz méterre egy ösvény vezetett fel a dombra, gyatra deszkák segítségével a patakokon is átívelt, és a végében nyúlt el a chagra, az apró földdarab, ahol az asszony gabonát és más növényeket ültetett. Manuel a láncfűrészével minden szeptemberben kivágott egy újabb erdősávot, majd az ágakat elégetve termékeny hamuréteget hagyott a felszínen. Magdalena gondosan eltervezett sorokban ültette be maniókával, kukoricával, a főzőbanán magjával. Aztán egész évben gyomlált, és védte a növényeit a kórokozóktól. A chagra rendezetten, egészségesen fejlődött, a manióka vékony, V alakú ágain megjelentek a sűrű, zöld levelek.

A chagra nem pusztán élelmet adott a családnak, de a nők menedéke is lett. Ha a férfiak a malocában vertek tábort, az asszonyok a chagrában cseréltek élelmet és magokat, tanították egymást kertészkedni, és ezt a tudást átadták a fiatalabb generációnak is. Némelyik chagra sok kilométer távolságban feküdt a falutól, már a monte területén, ahol a lányok jobban megismerhették és megérthették a dzsungelt is. Magdalena a gyerekkora óta itt érezte magát először igazán otthon.

1990-ben született, a muinane törzshöz tartozó Narciso Mucutuy és az uitoto Maria Fatima Valencia harmadik gyermekeként. A kolumbiai Amazonas-vidéken negyvennégy különböző indián törzs él, de a Caquetá- és a Putumay-folyók közti medencében, a Peruval szomszédos déli határon élő őslakosokat általában határ menti törzseknek nevezik. Az uitoto és a muinane törzsön kívül a legfontosabbak az andoki, bora, okaina és a nonuja törzsek – manapság elfogadott köztük a keresztházasság. Az indiánok gyakran nevezik egymást paisanosnak, azaz őslakosnak vagy földinek, a spanyol szó eredetileg honfitársat jelent. Ami megkülönbözteti őket Amazónia többi indiánjától, egyben összekötő kapocs is: a földművelési és ünneplési szokásaik.

A határ menti törzsek „a dohány, a koka és az édes manióka” törzseinek is nevezik magukat a három szentként tisztelt termék után. Az első az ambil, a sötét viszkózus dohánypaszta, amit az ujjunkkal kell a nyelvre vagy az ínyre dörzsölni. A gyakorlatlan felhasználó a szájpadlásán hallé-ízt érezhet, noha a paszta azonnal finom bizsergést okoz, és könnyen belátható, miért vélik úgy, hogy segíti a társalgást és serkenti a gondolkodást.

Az ambil készítéséhez szükséges dohány termesztése a férfiak privilégiuma. Ahogyan a kokacserjéé is. A leveleket aztán porrá őrlik, és a helyi fából égetett hamuval keverve készítik a mambét, a zöld port, amit a férfiak a malocában tartott szertartásokon az alsó fogsor és az orca közé helyeznek. A fiúkat az apák tanítják a mambe művészetére: ha ugyanis a port belélegzik, és nem nedvesíti át kellően a nyál, akkor köhögőrohamot, extrém esetben fulladást okozhat.

A határ menti törzsek az édes manióka egyik fajtájából italt is készítenek, amit a maloca-beli tánchoz fogyasztanak. A tánc sokáig a helyi kultúra egyik megkülönböztető eleme volt. Amikor 1914-ben egy német antropológus ellátogatott az egyik uitoto faluba, a törzs tagjai közölték vele:

– Azért dolgozunk, hogy táncolhassunk.

Persze a dresszkód változott – a fiatalok gyakran pólót és edzőcipőt viselnek –, de a törzsek közti kapcsolatok erősítésében ezek a szertartások ma is fontos szerepet játszanak.

Puerto Sábalóban viszont alig táncoltak. Esténként, amikor beindult a generátor, a családok azokban a házakban gyűltek össze, ahol szürke műholdkorongok kandikáltak a háztetőn. Ha éppen nem ment focimeccs, akkor egy Bogotában, Medellínben vagy a karibi Cartagenában játszódó telenovelát, szappanoperát néztek. Pompás színészek, pazar ruhák, luxushelyszínek.

Magdalena sok barátja és rokona költözött az évek során Bogotába. Az okosabbak beiratkoztak, gyakorta ösztöndíjjal, a város egyetemeire. Mások munkát kerestek a barátok segítségével. Akadt, aki csak biztonságra vágyott a dzsungel veszedelmei után.

Aztán, amikor az ünnepekre hazatértek, morgolódva emlegették a 2600 méter magasban, az Andokban épült fővárost. Csak la neverának, a hűtőszekrénynek becézték. Panaszkodtak a nagy forgalomra, az elveszettség érzésére az üveg- és téglatornyok között, a könyörtelen élettempóra. Munkát nehezen találtak, átmelegedni szinte lehetetlen volt, és hiányzott nekik a tér, a chagra, az ételeik. A panaszaikat csak úgy mellesleg sorolták, és a földijeik – paisanos – a ruháikon és a mobiltelefonjaikon látták, hogy a város bizony lehetőségeket is jelent.

Ha Magdalena akart is valaha a városba költözni, az élet nem így hozta. Iskolába alig járt, pénze nem volt, gyerekekről kellett gondoskodnia, és művelnie a földet. Aztán egyszer csak mégsem maradt más választása, mint elhagyni a chagrát.

2023-ban egy április eleji éjszakán Manuel Ranoque eltűnt. Másnap reggel William Castro észrevette, hogy a folyópartról valaki eloldott egy lanchát. Manuel éjszaka Araracuarába utazott, ott is egyenest a rendőrségre, onnan pedig a légierő egyik gépével még aznap délután kivitték a dzsungelből. Azt mondta, a gerillák üldözték el, és most veszélyben az asszonya és a gyerekei élete.

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Gspann Veronika

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelő: Szabó Rózsa

Korrektor: Malinoczki Judit

ISBN 978 963 13 7117 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Abril Fatface – SIL Open Font License

Figtree – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License