AMTAK E-KÖNYVEK

Kosztolányi Dezső

Bölcsőtől a koporsóig

(Jellemrajzok)

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-04-3

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

BÖLCSŐTŐL A KOPORSÓIG

Tartalom

BÖLCSŐTŐL A KOPORSÓIG

ELSŐ RÉSZ,

PALIKA

PISTA

FERI

ANDOR

SÁNDOR

OLIVÉR

MÁTYÁS

JÁNOS

PÉTER

MIHÁLY

PÁL

MÁSODIK RÉSZ,

FRANCIA - Ninette -

NÉMET - Wilhelm -

ANGOL - Dorothy -

OLASZ - Mario -

OROSZ - Jekaterina -

JAPÁN - Dsiucsiro -

SPANYOL - Felipe -

TÖRÖK - Abdulrahim -

NÉGER - John -

FINN - Pekka -

HARMADIK RÉSZ,

ÉDESAPÁM

RÖVIDLÁTÓ, KÖVÉR ÖREGANYÁM

DALIÁS NAGYAPÁM

BOHÓ NAGYBÁTYÁM

EZÜSTHAJÚ, SZIKÁR NAGYANYÁM

NEGYEDIK RÉSZ,

BÁBA

KATONA

BORBÉLY

CUKRÁSZ

KARDALOSNŐ

PINCÉR

ZSOKÉ

PRIMADONNA

PAP

ÚSZÓMESTER

KALAUZ

MODEL

ASZTALOS

SZEMETES

TÁNCMESTER

TELEFONOS KISASSZONY

SZAKÁCS

GRÓFNŐ

RIKKANCS

DIPLOMATA

MÉRNÖK

REPÜLŐ

CSELÉD

SZOLGA

KÉPVISELŐ

KUTYAPECÉR

HÁZASSÁGKÖZVETÍTŐ

TŰZOLTÓ

GYORSÍRÓ

KERTÉSZ

ÜGYVÉD

MENTŐ

KÖNYVTÁROS

FÉNYKÉPÉSZ

KOLDUS

SÚGÓ

ÚRI ASSZONY

RENDŐR

GYÓGYSZERÉSZ

ÉKSZERÉSZ

DETEKTÍV

CIGÁNY

BOHÓC

ÍRÓ

SÍRÁSÓ

ELSŐ RÉSZ,

melyben megkezdjük utazásunkat az Időben az egyéves csecsemő bölcsőjénél, tíz-tíz évet ugorva végighaladunk az ember földi pályáján, hogy fokról-fokra szemlélhessük növekedését és elapadását, a fogazat és a bőr, a szív és a lélek fejlődését és lerokkanását, az életkorokat, a maguk mivoltában külön-külön, de az egész életet is egyszerre, mint valami gyorsan pörgetett mozidarabot, végül aztán megállapodunk a százesztendős aggastyán koporsójánál.

PALIKA

(Jó reggelt! Első látogatásom neked szól, aki pont 367 napja vagy a földgolyón. Köszöntelek, amint itt ülsz a reggelire terített asztal abroszán, morzsák és findzsák között, a lámpa alatt, megfürdetve, szöszke kis hajjal, a kék ruhádban, a csöpp topánkáddal, te szemfénye apádnak és anyádnak, akik meghatóan-szerénykedve szemlélnek. Mit bámulsz így rám? Én is azt a mesterséget folytatom, amit te: élek. Fogjunk kezet, embertárs. Jaj, mennyire ember vagy már. Zúgó tölgy egy magban, könyv, gyémántkiadásban, a legpompásabb rózsás-fehér bőrbe kötve, regény első oldala, melynek csak első bekezdéseit olvashatom, nem sejtve a folytatását és a végét. Veled akarok beszélni, az ember rendeltetéséről, az élet végcéljáról. Sajnos, azonban te szóba se állsz vélem. Infans vagy, trónörökös, infans vagy, nembeszélő kisded. Asszonyom, tekintve, hogy én már rég elfelejtettem ezt a néma, de kifejező nyelvet, legyen a tolmácsom.)

- De beszél ő, kérem. Úgy-e, Palika? Mondd: "apa". (Palika hallgat.) Először az apa nevét mondta az aranyos. (Megcsókolja.)

- A csecsemők mindenütt a világon így kezdik. Ezek a hangzók felelnek meg legjobban az ajkuknak. Egy angol nyelvész egyéves kisfia is ezt gügyögte: "apa". Pedig ez angolul semmit se jelent.

- (Büszkén.) Csakhogy mi ám mást is tudunk. "Mamama", "Papapa" "Dada" "Dádá". Úgy-e, Palika? (Palika ismét hallgat.) Aztán: "Addide" és "enyém, enyém". Ez a szavajárása.

- A magántulajdon híve? (Lehúzom ujjamról az aranygyűrűt és feléje tartom. Oda fordítja fejét, már is nyúl érte, kaparászva az űrben, aztán kezébe kapja, lassan a szájába nyomja, az aranygyűrűt nyálával ezüstözi. Most már látom, hogy micsoda a politikai meggyőződése.)

- Csakhogy nem mindig lehet ám kiismerni. Sokszor bólint, amikor tagad és rázza a fejét, amikor állít valamit. Akár a törökök.

- Vagy az államférfiak.

- Roppant bonyolult dolgokat is ki tud már fejezni. Például ha valami ételt szeretne megenni, amelyet nem szabad neki, elfintorítja az arcát, rámutat, így szól: "bee" s közben bennünket néz, hogy megengedjük-e.

- Mik az ingóságai?

- Babakelengye, cucli, meg a játékai. Képeskönyv, posztómackó, kutya. De leginkább papírral, gombokkal szeret játszani.

- Hány kiló volt, amikor született?

- Három és fél.

- És most?

- Tíz.

- Szóval egyetlen év alatt megháromszorozta a súlyát. Micsoda viharos ütem, a fejlődésnek micsoda mohósága. Ha ez így folytatódnék s a természet nem vetne gátat a növekedésének, akkor a második év végén már 30 kiló lenne, a harmadik év végén már 90 kiló, a negyedik év végén már 2 mázsa és 70 kiló. A mértani haladvány szerint kiszámíthatjuk, mennyit nyomna a hatvanadik éve végén. 9,000.000,000.000 tonnát nyomna, kilenc billió tonnát.

- Rémes.

- Milyen hosszú volt, mikor született?

- 50 centiméter.

- És most?

- 75 centiméter.

- Tehát tizenkét hónap alatt a hosszúságának a felével nőtt meg. Ha ez így folytatódnék, akkor a hatvanadik éve végén 18,000.000 kilométer hosszú lenne. Vagyis ha hét-nyolc ilyen ember egymás fejére állna, elérné a Napot.

- Jaj. (Borzongva megragadja Palika jobbkezét, mint a nyugtató valóságot.)

- (Én a másik kezét fogom meg s csuklóján olvasom az érlökését.) 120. A miénk csak fele ennyit ver. Neki sietni kell. Nála ez a jelzés: allegretto molto vivace. Nálunk már: lento maestoso. Volt már életveszélyben?

- Egyszer alvás közben leesett az ágyról.

- Történt valami baja?

- Semmi.

- Lám, a "gyámoltalan, gyönge" csecsemők. Ha mi ilyen magasról lepottyannánk, a nyakunkat szegnők.

- Kit szeret legjobban?

- A nagyapját.

- Melyik állat a kedvence?

- A ló.

- Mivel szórakozik?

- Éneket hallgat.

- Ki énekel neki?

- Maris, a dadája. Vagy Németh Mária Bécsből és Rethberg Erzsébet Berlinből. Rádiónk van.

- Látott már repülőgépet?

- Ő még nem tudja megkülönböztetni a verebet a repülőgéptől.

- Hát a tűzbetüket a csillagtól?

- A tűzbetük jobban tetszenek neki.

- Mikor nevetett először?

- A harmadik hónapja végén.

- Mikor sírt először?

- Nyomban, ahogy megszületett. (Halljátok, tragédiaírók?)

- Mi lesz belőle?

- Katona.

- Miért?

- (Vállat von.) Isten tudja. Én mindig katonának látom őt.

(Palika végre megszólal. Ezt mondja: "ptta pttua meenee möne aue pth". Nem értem. Édesanyja tolmácsolja, hogy álmos. A reggeli, a meleg szoba elálmosította. A bölcsőbe emelik. Seprős szempillája hanyatlik. Hátrabukó szemgolyójának fehérje mintegy az álom egébe kancsít. Eddig életének kétharmadát átaludta. Még nem tudott teljesen a valóság felé fordulni. Nyugodtan alszik, nem félve semmitől és senkitől, oly önérzetesen, mintha az egész föld volna a bölcsője. Szorongatjuk karocskáját, de ő meg se rezzen. Közben hízik és nő. Mióta itt voltam, szintén hízott pár milligrammot és nőtt pár millimétert. Búcsúzom tőled, Palika. Mire majd el tudod olvasni ezt, én kissé lassabban ballagok föl a lépcsőkön. Mire pedig majd meg is érted, hogy miért rajzoltam meg a te mozgóképedet, talán már abban a semmiségben kóválygok, ahonnan te jöttél ide, világ új, kis vándora. Mindenesetre szerencsés utat.)

PISTA

(Régi barátom. No nem is olyan régi, hiszen az egész ember össze-vissza még csak tíz éves. Negyedik elemis. 29 kiló, 136 centiméter magas. Érlökése 104. Koponyájában, ha Röntgen-sugarakkal világítanám át, meglátnám a tobozmirígy elmeszesedett gócát, mely a nemi érést gátolja a hetedik évig, aztán megszünteti működését. "Megöregedve jövünk erre a világra." Fölfelé fésült diákhaja, vékony karocskája, verébmelle részvétet kelt bennem. Még támogatásra szorul. Egyedül, magára hagyatva elpusztulna a földön. Kétéves korában kiállt egy tüdőgyulladást, ötéves korában egy csunya vörhenyt. Fehér gyermekszobájában fogad. Villanycsillár, gőzfűtés. Vaságy, melyben este héttől reggel hétig egyfolytában alszik. Kalitka, kanárival, üvegtál, aranyhalakkal. Ozsonnára van terítve, kettőnknek. Csokoládét kapunk tejszínhabbal, kuglófot harapdálunk hozzá, melynek a fele sárga, a fele barna: a csokoládét egyszerre szilárd és cseppfolyós halmazállapotban élvezhetjük. Majszolunk, beszélgetünk.)

- Honnan jöttél?

- A fülorvostól. Ez a fülem folyik. (A vörhenytől.) Nem is egészen jól hallok rá. (Alig kezdődött el és máris.)

- Mi a lecke holnapra?

- Három oldalt írni, földrajzból. És az egész vers, kívülről. "Nyári napnak alkonyulatánál..."

- Szeretsz iskolába járni?

- Hogyne. (Amikor először vezették az iskolába, hátán a kistáskával, nekidőlt a falnak. "Inkább meghalok" - ezt mondta.)

- Mit csinálsz, ha megtanultad a leckéd?

- Olvasok. Tegnap fejeztem be egy könyvet.

- Mi volt benne?

- Kaland. A kalózok elsüllyesztettek egy hajót, aztán jöttek a búvárnaszádok, aztán leereszkedtek a tenger fenekére, aztán ott találták őket mind, leláncolva, aztán...

- Melyik költőt szoktad olvasni?

- Pósa Lajost. Gyönyörű verseket ír.

- Szereted őt?

- (Vállat von.) Nem ismerem. (Szeretni csak azt lehet, akit személyesen ismerünk.)

- Lásd, én még ismertem.

- Igazán? (Úgy néz rám, mint egy szellemóriásra.)

- Mi szeretnél lenni, ha nagy leszel?

- Még nem tudom biztosan. (Maga elé néz.) Tavaly gépkocsis akartam lenni.

- És az idén?

- Hajóskapitány.

- A Dunán?

- A tengeren. Különben nem tudom biztosan.

- Milyen játékaid vannak?

- Hajó, vonat.

- Játszol velük?

- Már csak ritkán. (Jaj de szomorú ez.)

- De azért néha mégis játszol?

- Ha eljönnek a barátaim.

- Mit játszotok?

- Bolt-kereskedést.

- Hát az mi?

- Kasszát csinálunk és papírpénzt.

- Ki a kereskedő?

- Mi mindnyájan.

- És kik a vevők?

- Azok nincsenek. (Akár a felnőtt bolt-kereskedőknél.) Csak elképzeljük.

- Sok barátod van?

- Rengeteg. (Ki mondhatja el ezt magáról?)

- Ki a legjobb barátod?

- Gyurka.

- Miért?

- Mert már első gimnazista és mindent meg tud mutatni.

- Például?

- Hogy csinálják a csúzlit. Ő tanított meg rá. És... (Más érveket nem képes fölhozni. Goethe és Schiller barátsága kétségtelenül szilárdabb szellemi alapon nyugodott.)

- Jártál már külföldön?

- Ausztriában, a nyáron.

- Mi vagy te?

- (Nem érti.)

- Magyar vagy. Nem vagy magyar?

- De igen.

- Nem foglalkozol politikával?

- Mi az?

- Hát mi a szerelem?

- Azt se tudom, hogy micsoda.

- Mégis, Pista.

- (Csúfondárosan mosolyog, aztán elváltoztatott fejhangon.) Az, ha a fiúk csókolják a lányokat.

- Na látod... Akkor miért mondtad az előbb, hogy nem tudod?

- (Letérdel a földre és csúszkálni kezd az asztal körül.) Azért, mert a lányok rondák. (Fintorgatja az orrát.) Fuj. Ilyenek.

- Te nem nősülsz majd meg egyszer?

- Ilyesmin én sohase gondolkozom. (Soha: mindig.) Másra gondolok.

- Mire?

- Arra, hogy mit kapok Mikulásra.

- Mit kívánnál?

- Csokoládét.

- Mi a legjobb étel?

- A torta.

- És a legrosszabb?

- A sóska. (Öklődik, a hányást utánozza.)

- Szenvedtél már?

- (Mintha nem hallotta volna.) Tessék?

- Azt kérdezem, búsultál-e, sírtál-e már?

- (Halkan.) Erre nem emlékszem.

- Az emberek, amikor már nagyon öregek, meghalnak. Mi lesz velük?

- (Elmosolyodik.) Azt én nem tudom. (Reménykedve néz rám, hátha én tudom s miután én hallgatok, ő folytatja.) Meghalnak és nem tudnak semmit.

- Semmit?

- Ők maguk nem tudnak semmit. Csak mi tudjuk, hogy már meghaltak. (Gyorsan.) Az nem fáj. Nem szenvednek többet. Csak a rosszak.

- Kik a rosszak?

- (Csillogó szemmel.) Akik gyilkolnak.

- És mi történik ezekkel?

- (Mint az iskolában.) A pokolba jutnak. (Megered a szava.) Én úgy szeretnék meghalni, amint az ujságokban olvastam: egyszerre lefordulni a székről.

- Hát te szoktál ujságokat olvasni? Mi érdekel bennük?

- A gyilkosságok és halálos szerencsétlenségek. (A kisebb szerencsétlenségeket - a kartörést, a lábficamítást - továbblapozza.)

- Félsz valakitől?

- Csak amikor kicsi voltam. Akkor a mumustól féltem. De nincs mumus. (Kacag azon, hogy nincs mumus.)

- Ki a világ legokosabb embere?

- (Csodálkozva tájékozatlanságomon.) Hát az apuka.

- És kit szeretsz legjobban?

- Hát az anyukát...

(Átölelem a fejét. Szívesen marad így. Szereti a szeretetet, mint minden élőlény. Jó szíve van. Amikor ötéves korában magyarázta neki az édesanyja, hogy a jó Isten mindenütt jelen van, de nem látható, sírvafakadt. Sajnálta a jó Istent, akit - mivel láthatatlan - esetleg a villamos is elgázolhatja. Ezt a gyöngédségét mindmáig, megőrizte. Apja, aki orvos, fölvilágosította a születés rejtélyeiről. De lelkére kötötte, hogy ezt senkinek se mesélje el az iskolában. Pista becsülettel állja a szavát. De gyakran sopánkodik szüleinek, hogy azok a szerencsétlen fiúk, akiknek az apjuk nem orvos, sohase tudhatják meg ezt, akkor sem, ha majd megöregszenek, sőt ha nem akad majd családjukban egy orvos, sem az ő fiaik, sem ezeknek a fiai nem értesülhetnek erről az életbevágó titokról. Nézem síma homlokát, szemének tükrét. Cihelődöm. Ő tartóztat. Nem, fiam, neked három oldalt kell írnod s nekem is írnom kell, több mint három oldalt. No szervusz.)

FERI

(Sebbel-lobbal ront be ez a húszéves fiú, még lihegve a lépcsőjárástól. Jogász és úszóbajnok. Öt testvére közül a középső. Úgy ragyog a fiatalságtól, mint egy ívlámpa. Körötte a szoba borongós téli délben világosabb lesz. Szemében kék tűz. Arcbőre, akár a pihés, rózsaszín őszibarack. Homlokán nagyítóüveggel sem lehetne fölfedezni egyetlen gyűrődést. Mézszőke haja dúsan, de egyenletesen nő, természetes határai közé szorítva, a nélkül, hogy a nyakat, a tarkót sarjúhajak éktelenítenék el. Olyan ez a gyermekember, mintha most került volna ki egy gyárból, friss aranyozással. Nála minden a helyén van, ott, ahol lennie kell. A járomcsont körül alig látható zsírpárnák, melyek később majd eltünnek, az áll alá csúsznak, tokának, a hasra, pohnak. Kicsiny, meg nem nyúlt orr, rugalmas száj, finom, erős fülcimpák. Hajadonfőtt vágtatott haza ebédelni. Miután ledobta egyetlen könyvét, rendelkezésemre áll, sugárzó bizalommal és végtelen szeméremmel.)

- Milyen magas vagy?

- 182 centiméter.

- Hány kiló?

- 77.

- Hány fogad van?

- 32. (Egy már tömött.)

- Milyen tanuló voltál a gimnáziumban?

- Őszinte legyek? Kegyelem-elégséges.

- Szerettél valamilyen tárgyat?

- (Vállat von.) Talán a történelmet.

- Honnan jösz?

- Az egyetemről. Be kellett szaladnom, mert névsort olvastak.

- Hová mégysz ebéd után?

- Uszodába.

- Mennyit alszol naponta?

- Kilenc-tíz órát.

- Éhes vagy?

- Rémesen.

- Melyik a kedvenc ételed?

- A diósmetélt. Magam szoktam gyúrni. (Hadi gyermek.)

- Mit olvasol?

- Az összes sportlapokat.

- Színházba jársz?

- Moziba.

- Cigarettázol?

- Nem.

- Voltál már részeg?

- Egy húsvéti locsoláskor.

- Mi a legrégibb emléked?

- A nagynéném elvitt a fényképészhez, ott felültettek egy hintalóra, kezembe adtak egy ostort. Négy éves lehettem.

- Mikor sírtál utoljára?

- Ötödikes koromban.

- Miért?

- Mert le kellett nyiratkoznom. Büntetésből. Rossz bizonyítványt hoztam haza. Én pedig szerettem hosszú hajat viselni.

- Mi volt a legborzalmasabb napod?

- Februárban, a félévi bizonyítvány kiosztása után bálba mentem. Éjfélig táncoltam s akkor eszembe jutott, hogy számtanból megbuktam és a leckekönyvemet még alá sem irattam az apámmal. Ettől kezdve nem éreztem magam többé embernek. A lányok észre vették, hogy búsulok. Azt hazudtam, fáj a fejem. Valamelyikük aszpirint adott. Én - mit tehettem? - bevettem. Iszonyú volt.

- Mi leszel?

- Bíró.

- Voltál szerelmes?

- Háromszor. Először egy harmadik elemis kislányba. Babának hívták. Mellettem ült a padban.

- Miben állt ez a szerelem?

- Boldog voltam, ha láttam. (Emlékezni próbál.) Nagyon szerettem.

- És a második?

- Az Joli volt, két évvel ezelőtt. Sokat táncoltunk együtt a bálakon.

- Meddig tartott?

- Másfél évig.

- Miért lett vége?

- Kiábrándultam. Összevesztünk. Komisz volt. (Ugyanerről a lányról én húszéves koromban így nyilatkoztam volna: Joli maga a rejtély. De Feri jellemzése a helyesebb.)

- A harmadik?

- Az a mostani. Ágnes. Hivatalnoklány.

- El fogod venni?

- (Könnyedén.) Természetesen. (Nem fogja elvenni.)

- Miért élünk a világon?

- Hogy boldogok legyünk.

- Meghalt már valakid?

- Csak a nagyapám. Bevezettek a ravatalhoz. A koporsóban feküdt mozdulatlanul. Nem bírtam elhinni, hogy már nem él.

- Mit gondolsz, hol van most szegény nagyapa?

- (Az orra alól, sunyin.) Valaminek csak kell lenni a másvilágon is.

- Kihez vagy legőszintébb?

- Egy barátomhoz.

- Volt lovagias ügyed?

- (Némi büszkeséggel.) Párbajsegéd voltam.

- Pofonütöttek már?

- (Fölháborodva.) Engem?

- Úgy értem, hogy az apád és a bátyáid?

- Ja. (Legyint.) Azok sokszor.

- Hányszor?

- Nem számláltam.

- Feri, tudod, milyen roppant fiatal vagy te?

- Hogyne.

- Meg vagy elégedve?

- (Bátran.) Meg.

- Van valami vágyad?

- Csak az, hogy idősebb legyek.

- Olyan idős például, mint én?

- (Az arcomba pillant s becsületes riadalommal.) Nem.

- Hát hány éves? Harminc?

- Huszonnyolc. (Lefelé árverez.) Huszonhat. (Még lejjebb.) Huszonnégy. Szóval nagykorú, önálló. (A húszéves fiú, mikor udvarol, ezt gondolja magában: "Próbáljunk oly önérzetesen viselkedni, mint egy meglett úr." Viszont a meglett úr így biztatja magát: "Legyünk oly tüzesek, szemtelenek, mint egy húszéves tacskó." Örökös kóválygás az élet jelen, mult és jövő közt.)

- Mi volt a legtöbb pénzed egy összegben?

- (Nagyra nyitja száját.) Harminc pengő. A szünidőben szereztem. Tanítottam egy fiút vegytanra.

- Meddig maradt nálad ez a pénz?

- Egy napig. Cipőt vásároltam rajta.

- Miben képzeled el az életet, a boldogságot?

- Úgy, hogy feleségül veszem Ágnest, bíró leszek s addig úszom, ameddig a szívem és a tüdőm bírja.

(Ime, egy leendő bíró, aki majd úszik is s a boldogságban is úszik. Egyelőre csak a tekintélye hiányzik. Mindenkinek ő köszön előre. Tapasztalata nincs. Azt majd később szerzi meg, amikor már semmi hasznát se veheti. De már kibotorkált a kamaszkor sötét őrületéből és látja a világot. Szervei kifejlődtek, elérték a rendes arányt. Érlökése 66, belégzése 16. Feje alig kétszer akkora, mint mikor született. A szíve azonban tízszer nagyobb, mint csecsemőkorában, hogy tízszer ellenállóbb legyen az élet csapásaival szemben és tízszer jobban tudjon majd fájni. Teste még nőni fog pár centimétert, mellkasa szélesedni, izomereje gyarapodni. Mihelyt azonban csúcspontra jut valaki, máris hanyatlik. Állj meg, pillanat és Feri, te se mozdulj. Hadd rajzoljalak le így, ifjúságod törékeny tökéletességében.)

ANDOR

(Az érettségi-biztos, amikor útnak bocsátott bennünket, így szólt hozzánk: "Önök innen kilépnek majd az életbe." Akkoriban nekünk a "felnőtt", a "társadalom komoly és munkás tagja" titokzatosabb volt, mint ifjúkorunk bármely rege-alakja. Most itt ül előttem egy "felnőtt". Harmincéves. Arca pirosas. Szeme villog, az önérzettől fűtve, de már hűtve is az értelemtől. Hangja erős, érces. Mozdulatai gyorsak, noha olykor kimértek és várakoznak is. Egyetlen ősz hajszála sincs. Amint azonban a délutáni lámpafényben közelebb hajolok hozzá, észreveszem szeme körül azokat a szarkalábakat, melyeket az idő karmolt oda, rejtélyes ékírásként, jelezve, hogy ez a test már három évtizede hánykódik a földön. Öt aranyfoga van. Fekete ruhát visel, puhagallért, gyásznyakkendőt. Egy magánvállalat osztályvezetője. Nőtlen, ő kezdi.)

- Lámpalázam van.

- Miért?

- Úgy érzem, hogy egy fényképezőgép előtt ülök. Ez kissé idegesít. Végre megrögzítenek egy pillanatban s később - negyven-, ötvenéves koromban - látni fogom magam, milyen voltam, hogy gondolkoztam harmincéves koromban.

- Hát hogy gondolkozik?

- Egy írásszakértő ezt mondta rólam: "értelmi bohóc".

- És helyesnek találta ezt a jellemzést?

- (Mosolyog.) Félig-meddig. (Komolyan.) Hisz mindnyájan színészkedünk. Kérem, ha én a hivatalomban csak egy óráig őszinte lennék, elveszteném az állásomat. Ha a társaságban csak egy napig őszinte lennék, el kellene innen utaznom. Ha pedig egy hétig igazán őszinte lennék mindenkihez, akkor talán a földön se lenne maradásom.

- Fáj ez önnek?

- (Vállat von.) Ilyen az élet.

- Kihez bizalmas?

- Az édesanyámhoz, a húgomhoz. Szeretetem kizárólag az övéké. Másoknak legföllebb csak a jóindulatom jut.

- Kit gyászol?

- Az édesapámat. (Csönd.) Tavasszal halt meg... hosszú betegség után... Sokat szenvedett... Egy reggel telefonoztak a kórházból, hogy már nem él... Kirohantam és láttam... Nem is tudom, hogy mult el ez a napom... (Elnémul s úgy mered maga elé, mint egy árva.)

- Ön egészséges?

- Sohasem volt orvossal dolgom. (Kifeszíti domború mellét.) Vívok, úszom, evezek. Nem panaszkodom.

- Mennyi a súlya?

- 72 kiló. (Máris panaszkodik.) Kissé hízom. Le kell majd adnom néhány kilót. (A puhagallér körül egy telt áll körvonalai rajzolódnak ki.)

- Szemüveget nem visel?

- Nem. (Megint panaszkodik.) De este nem igen olvashatok. Káprázik a szemem.

- A haja nem hull?

- (Újra panaszkodik.) Sajnos. Mindent próbáltam. Kátrányszappant, kvarcot. Hiába. (Tréfás sóhajjal.) Meg fogok kopaszodni. (Egyelőre a koponyáját még fekete, erősen pomádézott, gyérülő hajkoszorú takarja.)

- Szeretne húszéves lenni?

- Nem. Ma többnek érzem magam. Egészebbnek.

- Mért nem nősül?

- A mi nemzedékünk nem engedheti meg magának ezt a fényűzést.

- Nem volt szerelmes?

- Tizennégyéves koromban. De akkor még gyermek voltam.

- Hát nem hisz valami csodában? Valami végzetes találkozásban?

- Legföljebb egy szerencsés nősülésben.

- Szóval nem vár az élettől semmiféle meglepetést?

- (Kitérően.) A jövő kilátástalan. Én mindig józan voltam. Még Velencében se tudtam rajongani.

- Semmi szenvedélye sincs? Nem iszik? Nem kártyázik? Nem dohányzik?

- Nem.

- Mi akart lenni kiskorában?

- Orvos. Ez a tervem nem valósulhatott meg. Anyagi okok miatt. Jogot végeztem, beültem egy hivatalba, ottragadtam.

- Mi a szórakozása?

- Hetente kétszer találkozom barátaimmal egy kávéházban.

- Mi volt a legnagyobb fájdalma?

- Apám elvesztése.

- Mi volt a legnagyobb öröme?

- Az, hogy tavaly férjhez adtam a húgomat.

- Mi volt a legnagyobb élménye?

- Mint kisdiák az iskolába mentem, reggel, a Király-utcán. A harmadik emeletről levetette magát egy cselédleány. Ép elém zuhant. Majdnem agyonütött.

- Melyik könyv gyakorolta önre a legmélyebb hatást?

- Dosztojevszkij Raszkolnyikovja.

- Bízik abban, hogy az emberiség fejlődni fog és egyszer, valamikor majd túlemelkedik a gyűlölségén?

- Ebben egyáltalán nem bízom.

- Mi az élet célja?

- A fajfenntartás. Ami körötte van, az csak jelenség, tünet.

- Hogy tekint a halálra?

- Ezzel nem foglalkozom.

(Körülnézek a szobában. A falon néhány kép, a pohárszéken egy kék üvegkancsó, az asztalon egy kis meztelen női szobor. Lexikon, pár könyv. Ismét az érettségi biztos szavai jutnak eszembe. "Önök innen majd kilépnek az életbe". Ez az élet. Ilyen egy harmincéves ember, az érettsége teljében. A csecsemővel nem bírtam érintkezni, mert még nem tudott beszélni. A tízéves gyermek zavart kedvességeket gagyogott. A húszéves ifjú kitárulkozott. A harmincéves viszont már zárkózott és óvatos, előzékeny és udvarias, közvetlensége csökkent. Ezt emberi méltóságnak hívjuk. Voltakép most kezdődnék az élete. "Az emberélet útjának felén..." Nálunk azonban - a kimutatások szerint - az átlagos életkor még csak nem is kétszerese az övének.)

SÁNDOR

(Ma délután eszembe jutott, hogy negyvenéves. Telefonoztam neki, hol találkozhatnánk. "Egy kafanában" - felelte. Ő állandóan ezt a csibésznyelvet használja, melyben furcsán elegyül a vidéki szerkesztőségek és lövészárkok íze. Megállapodtunk a kafanában s félóra mulva már előttem állott. Izmos, zömök férfi, kissé hízásra hajló. Álla alatt lágy toka. Szőke haját oldalt fésüli. Ráncok az orrtő körül. A homlok is redős. Leginkább az arcbőrön venni észre, hogy régóta használják. Olykor sötétsárga árnyékok futnak át rajta. Hét aranyfoga van. Ha édességet eszik, sajog a foga, mert zománca fönn, a fognyak körül, lassan kopik. Az idén kapott szemüveget, de csak olvasásnál használja. Féldioptriás messzelátó. Feltűnő az orr hosszúsága. Mindannyian piszén születünk a világra s az orrunk évről-évre nő, nyúlik, húsosodik. Self made man. Lecsapja irattáskáját, odaint egy öreg pincért, akit "fiam"-nak nevez. Az hozza feketéjét ahogy szokta, langyosan, vizespohárban, habbal. Sietve kortyogatja, sietve cigarettázik, sietve beszél. Aludni is bizonyára sietve alszik. Mindig siet.)

- Gyorsan mondd be az életrajzodat.

- (Humorosan.) Szegény, de becsületes hivatalnok-családból származom. Vidéken nőttem fel. Négy gimnáziumot végeztem, inasnak álltam egy könyvesboltba, mert egy büdös vasunk se volt. Verseket firkáltam - rosszakat - a helyi Kispiszkosba. Közben letettem az érettségit, megtanultam franciául, angolul, németül.

- Térjünk a háborúra.

- Első nap bevonultam. Januárban kikerültem az orosz harctérre.

- Milyen lélekkel indultál?

- Örültem a murinak.

- Sohase féltél?

- Megteremtettem magamnak egy elméletet, hogy nincs a földön olyan hülye golyó, mely engem eltrafáljon. Akit eltrafál - így bölcselkedtem - arra nincs szüksége a természetnek.

- Rád volt?

- Amint a példa mutatja.

- Öltél embert?

- Én nem. (Mindenki ezt mondja.)

- Hogy fogtak el?

- Az oroszok felgöngyölték az arcvonalat. Ezt hallottam: "Hajde, hajde!" És máris vezettek.

- Hová?

- Az orosz tisztek elé. Egyik tiszt ezt kérdezte: "Melyik ezred volt önöktől jobbra?" Katonai eskümre hivatkozva, nem válaszoltam. Ő válaszolt: "A 75-ik közös gyalogezred. Menjünk tovább. Melyik tüzérezred fedezte a támadásukat?" Ismét nem válaszoltam. Ő válaszolt: "A 110-es honvéd-tüzérezred". Mindent a legapróbb részletekig tudtak. Ez eddig franciául folyt. Egyszerre az orosz tiszt a legzengzetesebb kecskeméti magyarsággal szólalt meg: "No és hogy ízlett az a konyak, amit tegnap faszoltak?"

- Áruló volt?

- Fenét. Született orosz. Megtanult magyarul.

- Merre vittek?

- Egy faluba. Ott az életem kockáztatásával loptam egy orosz nyelvtant. Két hét mulva már tudtam ötven szót. Én lettem a tolmács. Barátom, a fogság az élet magas-iskolája.

- Mi történt a bolsevizmus kitörésekor?

- Egy kazáni kávéházban muzsikáltunk huszonnégytagú zenekarunkkal. Ostromállapotot hirdettek. Este hét után tilos volt az utcára mennünk. Éjfél felé jártam haza. Egyszer elcsípett a járőr. Oly dühvel ragadta meg a katonazubbonyomat, hogy az fölrepedt. Azt hittem, megöl. De elkacagta magát. Megpillantotta a nadrágtartómat. "Eh, hózentráger - mondta - eredj a frászba." A nadrágtartóm juttatta eszébe, hogy ember vagyok.

- Éheztél?

- Főkép mikor hazajöttem, a kommunizmus alatt. Ötnapi böjtölés után összerogytam az utcán.

- Mondd, nem fáradtál el kicsit?

- Sohase voltam ilyen friss. A villamosok ütközőjén lógva Romain Rolland-t olvastam. Beiratkoztam a jogra, a bölcseletre, elvégeztem a keleti akadémiát. Abból tartottam el magam, hogy egy pesti magániskolában, mint "született francia, dijoni", a francia nyelvet tanítottam. Erre a célra megnövesztettem szakállamat-bajuszomat s elolvastam egy Dijonról szóló útikönyvet.

- Mi a végső célod?

- A politika.

- Ki az íród?

- Tolsztoj.

- Milyen viszonyban vagy a halállal?

- Köszönöm kérdésedet, a legjobban. Szépen le fogok majd feküdni a földbe.

- És mit csinálsz?

- Hát alszom.

- Talán álmodol is?

- Mióta az ujságokban napról-napra látom, hogy potyognak legközelebbi ismerőseim, már kezdem hinni, hogy az én ittlétemnek, az én pofázásomnak is kell, hogy legyen valami értelme. Energia megmaradási elve, satöbbi. Tudod, olyan hindú vacak-féle. (Rágyujt.)

- Hányadik ez?

- Legalább az ötvenedik. Multkor kaptam egy derék szívrohamot. Akkor leszoktam róla. Egy hétre. (Ez az a kor, mikor az emberek bizonyos dolgokról próbálnak leszokni, de egyelőre még nem megy. Később majd menni fog.)

- Ha visszatekintesz a tíz év előtti másodra, észlelsz-e magadon valami változást?

- Kényelmesebb vagyok. Alig járok gyalog. Terhemre van a testem.

- Mért nem tornázol?

- Mert 1890-ben születtem. Vidéken a "lelkiéletet élő emberek" görögöt tanultak. Csak a pótlósok tornásztak. Még úszni se tudok.

- De repültél már?

- Egész Európát végigrepültem. (Kirántja zsebóráját.) Fizetek.

- Hová?

- Berlinbe.

(Látom, hogy az utcán kocsiba veti magát. Eltünődöm. Mi volt ebben a párbeszédben a legjellemzőbb? Az emlékezés. Mennyi mindenre emlékezett. Úgyszólván már csak emlékekben él. Énnekem pedig határozottan fiatalabbnak rémlik, mint a harmincéves. Szélesen hahotáz. A negyedik évtized általában egyensúlyozottabb, mint a harmadik. Sok ifjúkori idegbaj a negyvenedik év határmesgyéjén gyógyul meg. Aztán ez a nemzedék még a béke ágyában született, a bőség aranypaplana alatt rugdalózott huszonhatesztendős koráig. Akkor az emberi társadalom még nem recsegett, az életnek volt formája, célja, a pályák biztosak voltak, a fiatalemberek verseket olvastak s hajnali zenét adtak a leányoknak. Olyan tartalék ez, olyan lelki kincs, melyet a háború iszonyata és sok-sok év nélkülözése se tüntethetett el véglegesen. Ez a világ megsemmisült. De ő még mindig benne és belőle él. Ábránd és dohányfüst leng utána.)

OLIVÉR

(Gyermekkoromban egy reggel elküldtek nagybátyámhoz s én láttam őt a hálószobájában öltözködni. Miután magára vette különböző ruhadarabjait, az éjjeli szekrényhez lépett. Azon volt egy tálca. A tálcán pedig ezek a holmik: egy aranyóra, a jegygyűrűje, a karneolköves pecsétgyűrűje, egy kulcsköteg bőrleffentyűvel, melyet nadrággombjához lehetett kapcsolni, két másik kulcs, a kapukulcs, egy jegyzőkönyvecske, egy zsebkés, egy írón, egy erszény, egy pénztárca, egy pápaszem tokkal, egy zsebkendő, egy mérőszalag, egy nagyítóüveg, két papírszipka. Maga elé vette a tálcát s a rajta levő tárgyakat - szám szerint huszonkettőt - s két kézzel rakosgatta bele különböző zsebeibe. Amint megmagyarázta, ezeket a szükséges holmikat a vetkőzésnél este a tálcára teszi s az öltözködésnél reggel visszadugja őket oda, ahová valók. Bámultam őt ezért a taylorizmusért, de belül kinevettem. Ma aligha nevetnék rajta. Húsztól negyvenéves koromig sokat szenvedtem a rendetlenségem miatt. Most be kell látnom, hogy voltakép neki volt igaza. Erre gondolok, amikor fölkeresem ötvenéves barátomat. Ozsonna-asztalnál ül a feleségével, eladó leányával. Magasrangú miniszteri hivatalnok. A szőnyegen elnyúló farkaskutya hallgatja párbeszédünket.)

- Mondd, mi történnék, ha most betoppanna ide a te egykori másod, az a fiatalember, aki valaha húszéves volt s megpillantana téged? Mit szólna? Fölismerne?

- (Mosolyogva szívja a szivarját.) Azt hiszem, zavarban volna. De fölismerne. Nem igen változtam. (Egy régi arcképre mutat.)

- De ennek dús, fekete sörénye van. Neked pedig olyan a koponyád, mint egy elefántcsontgolyó.

- Ja, igen, a haj. Csakhogy én korán kopaszodtam. Huszonhatéves koromban, amikor megházasodtam, már alig volt pár hajszálam. (Simogatja fejét.)

- Tehát folytassuk. Ez a fiatalember meg volna elégedve veled, az életeddel, a pályáddal, azzal, amit elértél?

- Remélem. Én szeretem a munkámat. Ez boldoggá tesz.

- Mondd, az a fiatalember sohasem akart más lenni?

- Csak kocsis, négyéves korában és vasúti kalauz, hatéves korában.

- Most válaszolj arra, hogy miért hívnak téged Olivérnek?

- Félszázaddal ezelőtt, amikor születtem, polgárságunk titkos imádattal csüngött a grófokon. Igy kereszteltetett az apám Olivérnek. Bátyám: Kajetán. Öcsém: Ipoly.

- Mikor voltál a legboldogabb?

- Amikor letettem az érettségit és Pestre kerülve a Tannhäusert hallgattam a kakasülőn.

- Mikor sírtál utóljára?

- Amikor apám meghalt.

- Mikor voltál legszomorúbb?

- Szemérmesen mondom ezt, barátom és halkan: a románok erdélyi bevonulásakor. Kolozsvári vagyok.

- Forogtál már életveszedelemben?

- Kiskoromban félholtan húztak ki a Dunából. Öt évvel ezelőtt pedig fölborult velem egy gépkocsi.

- Mi a halál?

- Természettudományosan gondolkozom. De ott nem kaptam feleletet erre. Nem hiszem, hogy azokból akik valaha éltek - az anyámból, apámból - csak oxigén, foszfor, szén lett.

- Hát mi lett belőlük?

- (Eldobja szivarját s az lassan alszik ki a hamutálcán.) Azt nem tudom. Valami más is lett belőlük.

- Gondolsz az elmulásra?

- Amint fiatalkoromban, amikor a szupécsárdást táncoltam és kurjongattam, nem gondoltam arra, hogy pár óra mulva már aludni fogok, úgy nem gondolok arra, hogy meghalok. Egyelőre még táncolok. Örülök, hogy vagyok. Nekem úgy tetszik, hogy most jobban birtokolom az életet, mint annakelőtte.

- Miben áll ez?

- Abban, hogy ma már nem teszek fölösleges testi és lelki erőfeszítéseket. Nem rajongok, de - remélem - nem is csalatkozom többé nagyon.

- Mik a terveid?

- Végezni a munkám, ameddig bírom, ameddig jólesik, aztán visszavonulni. Öregkoromban a muzsikának akarnék élni, zongorázni Wagner-t.

- Más szenvedélyed nincs?

- (Tétovázva.) Nincs. (Elhatározással.) De igen. Ezt még nem említettem neked. (Kinyit egy óriási fiókot.)

- Mik ezek?

- Levélbélyegek. Hat év óta gyüjtöm.

- Miért?

- Egyszer sajnáltam a papírkosárba hajítani egy bélyeget. Azóta félretettem mind. Voltakép semmi értelme.

- Mást nem gyüjtesz?

- (Töredelmesen.) De igen. Külföldi útjaimról a vasúti jegyeket, a hangverseny-műsorokat, a múzeumi belépőket.

- Jársz társaságba?

- Csak a régi emberek közé. Az újak fárasztanak.

(Százhetvennégy centiméter, nyolcvan kiló, tizennégy foga hiányzik, Hat-hét órát alszik. Álmodni főkép hivatalos dolgokról álmodik, jegyzőkönyvekről, tárgyalásokról. Gyötrelmes visszatérő álma, hogy az érettségin meg se tud mukkanni s ekkor csuromvizesen riad föl és ordít. Harmincas éveire már jobban emlékszik, mint a negyvenesekre s még jobban a huszas éveire. Négy dioptriás messzelátó. Ahogy a szeme messzelát, emlékezete is annál élesebb, mennél távolabbra tekint. Ifjúság ez? Már nem. Öregség? Még nem. Élettanilag itt kezdődik a hanyatlás. A szövetek sejtjei sorvadnak, a bőr rugalmassága kisebbedik, az erek keményednek, a vérnyomás emelkedik, a csigolya-szalagok lazulnak, minekfolytán a következő évtizedig a gerinc kissé görnyedni fog, a termet is alacsonyabb lesz, körülbelül négy centiméterrel, a testsúly is csökken, körülbelül négy kilóval. Ő tehát a fiatalság és öregség határán ballag, azon a lejtőn, mely lassan ereszkedik lefelé a völgybe, ahol még sok árnyas fasor, sok bujócskázó ösvény várja őt, minekelőtte az út végére ér.)

MÁTYÁS

(Kissé meghökkenek. Alig kezdtem el ezeket az arcképeket, máris a hatvanéveshez érkeztem. A valóságban is ily gyorsan fog elkövetkezni a hat X? Nyilván. Az, akit fölkérek modellnek, szintén meg van hökkenve. Szerénykedik, hogy ő csak nemrég lépett be ebbe a korosztályba, pár hete még az ötveneseket taposta. De addig-addig ismételgette magának, hogy még gyermek, hogy még a "legszebb férfikor"-ban van, amely mihelyt emlegetik, már a legcsunyább férfikor, aztán hogy javakorbeli ember, míg egyszerre ideért és most úgy tekint föl, mint aki álomból ébred. Okuláré a szemén. Amint leveszi, a szeme alatt bőrzacskók lógnak, két pirosas, megható bőrtasak. Még nem görnyedt. Alig őszül. Csak mintha künn járt volna a januári hóviharban s a fejére hullott volna néhány gyapjas hópihe, mely itt a húszfokos melegben sem akar elolvadni. Rám emeli szürke szemét. Utolsó kísérletet tesz, hogy elhárítsa magától a megtiszteltetést.)

- Tényleg, azt hiszi hogy alkalmas vagyok?

- (Udvariasan.) Hogyne. Ha betöltötte ötvenkilencedik évét, akkor föltétlenül. A természet - nagyjában - egyformára faragja az embereket.

- Hát jó. (Higgadtan, tagolt mozdulatokkal a szék támlájára könyököl, fejét a tenyerébe hajtja és vár.)

- Kezdhetjük?

- Parancsoljon. (Némi gyanúval, mint aki nem szereti, hogy életében turkálnak.) Miről beszéljek?

- Hány unokája van?

- (Fékezett büszkeséggel.) Négy. Az ötödiket most várjuk. Péter, a legidősebb unokám, első gimnazista.

- Képzelem, milyen boldog. Hallottam, a nagyapák olyan örömöt éreznek, amilyent az apák sohasem ismertek.

- (Még mindig hidegen.) Ezt nem mondhatnám. Örömnek öröm, de nem hasonlítható ahhoz, mikor az apa megpillantja a fiát. Ámbár lehet. (Uralkodik magán, attól tart, hogy elérzékenyül s nevetségessé válik.)

- Hány éves legkisebb unokája?

- Másfél. Leányka. Mütyürkének becézzük.

- Beszél már?

- Egész nap gagyog.

- Mit?

- "Öregapó". (Utánozza.) "Öregapó". Még az apját is csak "öregapó"-zza. (Most ellágyul s szemében fölcsillan az imádott unoka képe.)

- Hol laknak?

- Kispesten házam van, három szoba, mellékhelyiségekkel. Ezt önszorgalomból szereztem.

- Ön, amint látom, egészséges.

- Sohase volt semmi bajom. (Cigarettára gyujt.) Munkámat ma is úgy végzem, mint annakelőtte. (Köhög.) Csak a cigarettától.

- Melyik életszakára gondol vissza legszivesebben?

- A huszonöt és negyven év közöttire.

- Változott azóta?

- Valamit lesoványodtam. Nyolc-tíz kilót. Azelőtt kövér voltam. De jobb így. Igen, alsófogaim is kihulltak. Azért kitűnően tudok rágni. (Köhög.)

- Ha a tükörbe néz, mit észlel?

- Nem igen szoktam tükörbe nézni.

- Mi volt szép az életben? Ha megkérdeznék, hogy mi volt igazán szép az életben, mit felelne?

- Az, hogy találkoztam az én áldott feleségemmel. Mindketten koldusszegények voltunk. Négy gyermeket neveltünk föl. (A család volt a szép.)

- Hát mi volt rút az életben?

- Az, mikor legnagyobb fiam, a kereskedő, összeállt három csirkefogóval s tizenegyezer pengő idegen vagyont elkezeltek. Félrerakott pénzemből fizettem ki a ráeső háromezer pengőt. Most csak azért dolgozom, hogy ezt letörlesszem. Ez rút volt. (A család rút is volt.)

- És a szerelem valaha, az nem volt szép?

- A szerelem? (Száján mosoly dereng föl, mint az októberi holdfény.) Az is szép volt.

- Mi a legrégibb emléke?

- Várjon csak, várjon. (Elhallgat s én várok, míg ő visszabotorkál a multba, kisfiúcskává törpül s bemegy egy gyermekszobába.) Ötéves koromban egy délután megettem a mákosgubát, melyet édesanyám eltett estére s ezért elnadrágoltak. Erre még most is emlékszem.

- A verésre, vagy a mákosgubára?

- Mindkettőre.

- Hány osztályt végzett?

- Négy reált.

- Hányan vizsgáztak a negyedikben?

- Huszonhatan.

- Hány él ma azokból?

- Öt. Kilencen a harctéren maradtak, kettő eltűnt, három öngyilkos lett, egy már tizenöt éve a tébolydában van gyógyíthatatlan elmebeteg. A többi más betegségben pusztult el.

- Kicsoda a kedves írója?

- Báró Eötvös József. A "Gondolatok". Szeretem a tartalmas dolgokat.

- Jár templomba?

- Az unokáimmal. Noha tudtommal nem igen ártottam felebarátaimnak, úgy tetszik, hogy mindig tisztultabban jövök ki.

- Mit tervez a jövőre?

- Ha a jó Isten megsegít, kertem végében szeretnék egy földszintes házikót építtetni a gyermekeimnek, hogy mindig közelemben legyenek.

- Újra kezdené életét, ha lehetne?

- Újra én.

- Úgy, ahogy volt?

- (Szinte dacosan.) Úgy, ahogy volt.

(Az emberek mennél idősebbek - szóval mennél inkább romlik az esélyük -, annál elégedettebbnek vallják magukat. Úgy látszik, sötétnek, szomorúnak, igazán bátornak lenni, csak a türelmetlen, hősi ifjúság kiváltsága. Ő majdnem derűs. Valami nagy-nagy nyugalom ömlik el rajta. Mint aki már hatvan évig járt egyfolytában s leül egy mérföldkőre, a hatodikra, pihenni. Nem kis út volt ez. Az emberek fele már a huszonötödik életéve előtt elhull ezen az országúton. Aki a hatvanig ért, annak a valószínűségi számítás még 13 évet jósol. Érlökése 74 s a következő években egyre szaporább lesz, közeledik a csecsemőéhez. Lassan hül a vér. A homlokon mély barázdák, az arcon a ráncok valóságos térképe, hegyeket és völgyeket jelezve s a kidagadó kék erek talán a folyók, a patakok. Még a tarkó is csupa irka-firka, csupa vízszintes és haránt vonalka, mintha a természet javítana azon, amit elgondolt, folyton törli, amit azelőtt bőrünkre írt, végül aztán mint türelmetlen író, dühösen áthúzza az egészet.)