Elismerő szavak A rituálhatásról

„A szerző végtelenül lenyűgözően ismerteti a mindenütt jelen levő rituálékat, és tárja fel azt a bennük rejlő erőt, amellyel képesek hangulatunkat, identitásunkat és teljesítményünket alakítani. A rituálhatás arra ösztönzi az olvasót, hogy új szemmel tekintsen a hiedelmeire és a kapcsolataira, valamint a hétköznapi eseményeket a csoda és az öröm forrásává tegye.”

– Daniel H. Pink, A megbánásban rejlő erő (Budapest, 2022, HVG Könyvek), Motiváció 3.0 (Budapest, 2010, HVG Könyvek) és a Mikor (Budapest, 2018, HVG Könyvek) című New York Times-bestsellerek szerzője

„Norton szellemes és gondolatébresztő útmutatót nyújt az olvasónak az emberi faj legősibb és legkülönösebb viselkedési formájáról. Ha meg akarja érteni és hasznosítani szeretné a rituálék pszichológiai erejét, amely segít jobban élni és gondolkodni, ez a könyv Önnek szól.”

– Laurie Santos, a Yale Egyetem Chandrika és Ranjan Tandon pszichológiaprofesszora, a The Happiness Lab podcast házigazdája

„Ez a megvilágító erejű és lélekemelő könyv segít, hogy friss szemmel pillantsunk be az életünket alakító hétköznapi eseményekbe.”

– BJ Fogg, az Apró szokások – Kis változtatások, amelyekkel egész életünket megváltoztathatjuk (Pécs, 2022, Alexandra Kiadó) című New York Times-bestseller szerzője

Michael Norton

A rituálhatás

Michael Norton

A rituálhatás

Alakítsd szertartássá szokásaidat,
hogy célokat és örömet hozz az életedbe!

Budapest, 2024

A mű eredeti címe: The Ritual Effect

From Habit to Ritual, Harness the Surprising Power of Everyday Actions

A mű eredetileg a Simon & Schuster, LCC tagja, a Scribner kiadásában jelent meg az Amerikai Egyesült Államokban 2024-ben.

Scribner, a Simon & Schuster, LCC tagja

1230 Avenue of the Americas

New York, NY 10020

© Michael Norton, 2024

© Bioenergetic Kiadó Kft., 2024

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor

ISBN 978-963-291-689-7

© Fordította: Kozma Gyula

Főszerkesztő: Kajtár-Schneider Krisztina

Felelős szerkesztő: Kővári Bettina

Borítóterv: Vancsura Olga

Minden jog fenntartva, beleértve a könyv egészének vagy részeinek bármilyen formában történő sokszorosításának jogát.

Melnek

Tartalomjegyzék

1. rész: Mire valók a rituálék?

Előszó: Visszaszerezni az elveszett varázst

1. fejezet: Mi is voltaképpen a rituálé?

2. fejezet: Azt kapod belőle, amit beleteszel

3. fejezet: A rituálhatás

2. rész: Saját rituáléink

4. fejezet: Hogyan nyújtsunk kiemelkedő teljesítményt?

Miért ne mondd azt soha, hogy „nyugi”, mielőtt színpadra lépsz?

5. fejezet: A kóstolás rítusa

Hogyan hozd ki a legtöbbet a cabernet-ből és a takarításból?

6. fejezet: Hogyan maradjunk a helyes úton?

Az önkontroll öröme

7. fejezet: Hogyan váljunk valamivé?

Az átmeneti rítusok (és hiányosságaik)

3. rész: Szertartások és kapcsolatok

8. fejezet: Hogyan maradjunk szinkronban?

Miért segítik a rituálék a kapcsolatok virágzását?

9. fejezet: Hogyan éljük túl az ünnepeket?

Rituálék a rokonság hullámhegyeihez és hullámvölgyeihez

10. fejezet: Hogyan gyászoljunk?

Megbirkózni a veszteséggel

4. rész: Rituálék a munkahelyen és a nagyvilágban

11. fejezet: Hogyan találjunk értelmet a munkában?

Bizalmi játékok és más csapatrituálék

12. fejezet: Megosztott társadalom

Amikor a rituálék feszültséget és bajt szülnek

13. fejezet: Hogyan gyógyuljunk meg?

A rituálék és a megbékélés

Epilógus: Rituális élet

Köszönetnyilvánítás

1. RÉSZ
Mire valók a rituálék?

ELŐSZÓ
Visszaszerezni az elveszett varázst

Flannery O’Connor amerikai írónő még pirkadat előtt felkel, imádkozik, majd édesanyja társaságában elfogyaszt egy termosz kávét. Reggel héttől katolikus misén vesz részt. Ugyanekkor Maya Angelou költőnő és emberjogi aktivista nem messze a házától megérkezik egy motelszobába, ahol előzetes kérésének megfelelően a személyzet az összes képet levette a falról. Valamikor a délelőtt folyamán Victor Hugo meztelenre vetkőzik, és arra utasítja inasát, hogy dugja el a ruháit mindaddig, amíg nem teljesíti az aznapra kitűzött írói penzumát. Pontban délután fél négykor (mégpedig annyira pontosan fél négykor, hogy az egész város hozzá igazítja az óráját) Immanuel Kant spanyol sétapálcával a kezében kilép a háza elé, hogy megkezdje délutáni sétáját. Este Agatha Christie beül a fürdőkádba, és megeszik egy almát. A hosszú nap végén pedig Charles Dickens előveszi a mindig magánál hordott iránytűjét, hogy megbizonyosodjon arról, az ágya észak felé néz, majd elfújja a gyertyát, és elalszik.

A fenti bekezdést hat világhírű író átlagos hétköznapjaiból ollóztuk össze. Első pillantásra talán őrültségnek, de legalábbis különcködésnek tűnhetnek. Ezek a híres írók azonban számukra nagyon is fontos jelentéssel bíró tevékenységeket hajtottak végre napi rendszerességgel. Még ha számunkra teljesen véletlenszerűnek is tűnnek, az írók számára nagyon is értelmesek voltak, és beváltak nekik. Mindannyian valamilyen rituális viselkedést gyakoroltak.

Talán úgy gondolod, hogy a különc viselkedés a kreatív emberek, mint például a költők, regényírók és filozófusok, sajátossága. Pedig hozhattam volna példákat egészen más jellegű életpályát befutott egyénekről is. Keith Richards például mindig megeszik egy szelet húsos pitét – mindig az első szeletet –, mielőtt a Rolling Stonesszal színpadra lép. Chris Martin, a Coldplay énekese a fellépés előtt mindaddig nem hagyja el az öltözőjét, amíg módszeresen elő nem vette a fogkefét és a fogkrémet, majd gyorsan, de precízen ki nem fényesítette a fogait. Marie Curie – tragikus módon – csak akkor tudott elaludni, ha az ágya mellett ott volt egy kis üveg rádium. Barack Obama csak úgy tudta átvészelni a szavazás napját, ha néhány barátjával lejátszott egy gondosan megszervezett kosárlabdameccset.

És most egy találós kérdés: kiktől származhatnak az alábbi idézetek?

Megropogtatom az ujjaimat, majd megérintem velük a testem egyes részeit. Miután ez megvan, leltárt készítek a testemről tetőtől talpig.

Lehunyom a szememet, és elképzelem, hogy a kutyámmal vagyok. Felsorolok négy dolgot, amit látok, három dolgot, amit az orromban érzek, kettőt, amit hallok, és egyet, amit érzek.

Serena Williams? Tom Brady? Kitűnő tippek – később majd rá is térek Serena és Tom szertartásaira is. De a fenti idézetek nem tőlük származnak, hanem teljesen átlagos emberektől, akik kitöltötték a kollégáimmal együtt azon kérdőíveket, amelyeket a rituálék tudományának több mint tízéves vizsgálata során végeztünk.

A Harvardon és szerte a világon pszichológusok, közgazdászok, idegtudósok és antropológusok részesültek abban a megtiszteltetésben, hogy az egyéni és kollektív rituálék elképesztő sokaságát vizsgálhatták meg azzal a céllal, hogy jobban megértsék, milyen rituálék léteznek, hogyan működnek, és miként segítenek megfelelni a mindennapi élet kihívásainak, illetve megvalósítani a lehetőségeinket. Több mint egy évtizeden keresztül több tízezer személyt kérdeztünk meg szerte a világon, kísérleteket végeztünk laboratóriumainkban, és még különféle képalkotó eljárásokkal is megvizsgáltuk az agyat, hogy feltárjuk a szertartások neurológiai hátterét.

Ebben a könyvben a felfedezéseinket tesszük közzé. A rituálék a személyes és szakmai, a magán- és a közéletben, valamint a kultúrákon és identitásokon átívelő találkozásokban az érzelmi katalizátor szerepét töltik be: energiát adnak, inspirálnak és felemelnek minket. Kutatásunk a rituálék e logikáját tárja fel azáltal, hogy egymás után lecsupaszítjuk a konkrét szertartások különböző elemeit annak érdekében, hogy elkülönítsük és feltárjuk hatásukat. Többek között a következő kérdésköröket járjuk végig: pontosan mi a különbség a rituálé, a szokás és a kényszer között? Hogyan alakulnak ki a rituálék? És miképpen biztosíthatjuk, hogy rituáléink inkább értünk, mint ellenünk dolgozzanak?

Arra is kitérünk, hogy miért okozhat örömet, ha a zoknikat oldalirányban helyezzük a fiókba; hogyan válhat a családi vacsora unalmasból élvezetessé; miért profitálhatnak abból az olyan márkák, mint a Starbucks, ha azzal biztatják vásárlóikat, hogy „a rituálék megnyugtatnak”. Azt is megnézzük, miért nem működnek az egybenyitott terű irodák; ugyanakkor miért lehetnek mégis hatásosak a hagyományos esőtáncok és azok az idegesítő, illetve látszólag értelmetlen csapatépítő gyakorlatok, amelyeket a vezetők újra meg újra elvégeztetnek alkalmazottjaikkal. Valamint kiderítjük, miért olyan fontos a rituáléknak az a sajátossága, hogy kiszélesítik az érzelmi skálánkat – ezt a jelenséget emodiverzitásnak nevezem –, ami mérhető módon hozzájárul a pszichológiai jóllétünkhöz.

Azok, akik makacsul tagadják, hogy nekik is lennének szertartásaik, meg fogják látni, hogy bizony a rituálék náluk is kulcsszerepet játszanak abban, ahogyan üzleti ügyeiket intézik, kapcsolatokat építenek és tartanak fent, mérföldköveket jelölnek ki maguknak, és általában véve megélik a mindennapjaikat – egészen addig, hogy mit esznek és isznak, sőt, hogy miként mosnak fogat.

Sokszor nem is vagyunk tudatában apró szertartásainknak, pedig ezek teszik lehetővé, hogy kiélvezzük a hétköznapok élményét. Látni fogjuk, hogyan segítenek a rituálék jól indítani a napot és békésen lezárni azt; hogyan erősítik személyes és munkahelyi kapcsolatainkat; hogyan működnek háborúban és békében; és hogyan kínálnak alternatívát az automatizált életmóddal szemben, illetve nyitják meg az utat egy kirobbanó élet felé.

Tudományos utazásra szeretnélek tehát hívni, hogy felfedezhesd a mindennapi élet szövetét alkotó szertartásokat. Remélem, hogy majd a könyv végére érve elég erősnek és felkészültnek érzed magad ahhoz, hogy kialakítsd és elfogadd a saját rituáléidat, miközben megpróbálsz megbirkózni a rengeteg, mindennapi kihívással, és több olyasmit tudj csinálni, ami miatt érdemes élni az életet.

A rituálék számtalan úton-módon teszik gazdagabbá és varázslatosabbá az életünket – ezt hívom én rituálhatásnak, és ez adja ennek a könyvnek a történetét.

1. FEJEZET
Mi is voltaképpen a rituálé?

Maeby:

Nem tudjátok, hol lehet kapni olyan arany T betűs nyakláncot?

Michael: Az a kereszt.

Maeby: Mint a rejtvény?

Az ítélet: család című vígjátéksorozat

(Blahut Viktor és Petőcz István fordítása)

Gyerekkoromban minden vasárnap ádázul és hősiesen – ám sikertelenül – próbáltam meggyőzni ír katolikus szüleimet arról, hogy miért nem kell misére mennem a Szent Teréz-templomba. Nem is az zavart igazán, ami az igehirdetés alatt elhangzott (az „úgy bánjatok az emberekkel…” [Lk 6,31] szabályát mindig is jó tanácsnak tartottam), hanem a forgatókönyv: bemenni, leülni, felállni, keresztet vetni, leülni, felállni, sétálni, gyertyát gyújtani, enni, inni, térdelni, leülni, felállni, kezet fogni, leülni, felállni, énekelni és kisétálni. A padokban körülöttem ülők – köztük voltak olyanok is, akiket a világon a legjobban szeretek és tisztelek – mély értelmet találtak ebben a cselekvéssorban. Én viszont úgy éreztem magam, mint egy automata, aki ész nélkül végrehajtja a mozdulatokat.

Ezek a konkrét vallási rituálék nem működtek nálam, mások viszont nagyon is beváltak. Vagyis olyan voltam ebben a tekintetben, mint a legtöbben: szelektív. A parancsolt ünnepeket nem szerettem, a többi ünnepnapot viszont igen, különösen az év végi pörgést a halloweentől a hálaadáson át a karácsonyig, és az évet betetőző szilveszterig. Ez valahol érthető is: tele volt minden gyertyákkal, édességekkel és kedves rokonokkal, nem kellett korán ágyba bújni, és kaptam egy csomó ajándékot. Természetes, hogy nyolcéves koromban ezeket a rituálékat jobban szerettem. És azt sem lehet elvitatni, hogy az édességek és a játékok elvarázsoltak.

De azt is tudom, hogy amit a legjobban szerettem – és ami megmaradt bennem –, az a családi ünneplés sajátos módja. Szenteste Johnny Mathis Merry Christmas című albuma szólt karcosan apám lemezjátszójából – amelyet évente egyszer, kizárólag ilyenkor kapcsoltunk be –, hálaadáskor pedig háromféle tölteléket ettünk (bár én egyiket se szerettem). Rengeteg nem ünnepi rituálé is volt. Például évtizedekig ugyanazon a helyen ültünk a vacsoraasztalnál – én anyámmal szemben, apám és az egyik nővérem között. Ha valaki helyet mert cserélni, elszabadult a pokol. Amikor anyámnak elege lett az öt gyerek valamelyikéből, háromig számolt, hogy hagyjuk abba; de amikor elkezdett számolni, hogy „egy, kettő…”, valaki közbevágott, és elkezdte énekelni: „Három kislány ül a padon…” Ettől anyám még idegesebb lett. Ennek ellenére pár évtizeddel később erre a dalra is táncolt a bátyám lakodalmán. Most, hogy anyám már nem él, amikor ezt a dalt hallom, egy pillanatra őrá is visszaemlékezem. Ezek a sajátos tevékenységek valahogyan fontossá váltak. Ahogy idővel rítus lett belőlük, ezek a dolgok határozták meg és tették a családomat az én családommá. Ezek voltunk mi.

Egy szekulárisabb kor kezdete

Ma már tisztábban látható, hogy a hagyományos vallási rituálékkal és a templomba járással szembeni ellenállásom, amely ugyanakkor számos világi rituálé – különösen a sajátos családi rituálék – lelkes elfogadásával párosult, jól leköveti azokat a szélesebb kulturális trendeket, amelyek meghatározzák azt, amit Charles Taylor filozófus szekuláris kornak nevez.

Az Egyesült Államokban például 2022-ben tíz felnőttből nagyjából három „vallástalannak” mondta magát – míg a kilencvenes években még közel 90 százalékuk vallotta magát kereszténynek –, és egyes becslések szerint 2070-re a „vallásilag el nem kötelezett” amerikaiak száma megközelíti majd a magukat kereszténynek vallókét. Egy 2022-es Gallup-felmérés szerint az amerikaiak bizalma az olyan intézményekben, mint a bíróság és a szervezett vallás, soha nem volt még olyan alacsony szinten, mint ma. Az ilyen adatok mögött egy egyszerű tény áll: a 20. és a 21. században elvesztettük bizalmunkat azon hagyományos tekintélyek iránt, akik egykor megmondták, hogyan alakítsuk életünket, valamint azon intézmények iránt, amelyek egykor ezekhez a mintákhoz igazították az életünket.

Max Weber német jogász és közgazdász már több mint egy évszázaddal ezelőtt felállította azt a narratívát, amely előrevetítette ezeket a tendenciákat. 1897-ben, miután belefáradt az olyan témákról szóló, nem éppen sziporkázóan érdekes tudományos munkákba, mint az ókori Róma mezőgazdasága, Weber idegösszeomlást kapott, és ágynak esett. Ekkor kezdte felesége (egyben másod-unokatestvére), Marianne gondozásában dokumentálni azt, amit a modern világ „varázstalanításának” nevezett el. Azt állította, hogy a technológiai rendszerek és a bürokrácia váltak a társadalom új szervező elveivé. Míg korábban a szokások, a vallási kötelezettségek és a rituálék szabták meg, hogyan rendezzük be hétköznapjainkat és életünket, Weber szerint a társadalom immár racionalizált eljárások és folyamatok uralma alatt áll. A tudomány és a technológia – illetve az általuk irányított intézmények – léptek a hitbeli tanok, a babonák és a mágikus gondolkodás egyéb formáinak helyébe. A sokak által (befejezetlen) főművének tartott Gazdaság és társadalom (Budapest, 1987, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó) című könyvében Weber arra figyelmeztetett, hogy „jéghideg, sarkvidéki éjszaka közeleg”. Véleménye szerint az emberiség egy fénytől és melegtől, tartalomtól és mágiától megfosztott világba lépett. Az eredmény? Egy kiábrándult, rituáléktól megfosztott világ.

A varázs visszanyerése

Weber bizonyos szempontból próféta volt. Ahogyan megjósolta, a bevett, hagyományos rituálék az elmúlt évszázadban hanyatlásnak indultak. Világunk azonban messze nem lett ridegen racionális vagy kiábrándult. Az Istenbe vetett hit továbbra is világszerte meghatározó, beleértve Amerikát is – 2022-ben az amerikaiak mintegy 81 százaléka volt vallásos. Bár a világ egészét tekintve minden hatodik ember vallástalan, sokan még mindig részt vesznek vallási szertartásokban. Kínában például a vallástalan felnőttek 44 százaléka állítja, hogy az elmúlt évben imádkozott sírnál vagy síremléknél. Mi több, az egyéb természetfeletti lényekbe, például földönkívüliekbe vetett hit is egyre növekszik.

Amennyiben a rituálékat a szervezett valláson kívül kezdjük vizsgálni, hamarosan világossá válik, hogy a 20. század vége és a 21. század eleje számtalan világi vagy lazán spirituális szertartást termelt ki magából. A gyorsan rituálissá váló új csoportosulások közé tartoznak például az amerikai sivatagokba szervezett zarándoklatok – a Burning Man fesztivál,[1] a Coachella zenei fesztivál vagy legújabban a Bombay Beach Biennálé, amely nem más, mint a kaliforniai Salton-tó mellett létesült művészeti kommuna. A jóga- és fitneszcsoportok olyan beavatási rítusokat hoztak létre, mint az Orangetheory „Pokolhete”, amely a társadalmi kohéziót biztosító szimbolikus cselekvésekkel van tele, vagy a SoulCycle, amely gyertyafényes termeivel, prédikációszerű oktatással és „lélekemelő pillanatokkal” vonzza az érdeklődőket. A koronavírus-lezárások évei alatt a Peloton vezető szerepet töltött be a fitnesz világában, mivel választ adott arra a kollektív igényre, hogy más csoportokkal szinkronban gyűljünk össze, és mozogjunk. Az otthoni edzés teret biztosított a különböző testalkatú és -méretű emberek számára, ahol egy izzasztó fitneszstúdió szimulákrumában, egyfajta virtuális termében össze tudtak gyűlni, és együtt lélegezni. Az egész Egyesült Államokban gyakran látni olyan embereket, akiknek a pólóján az áll, hogy „az én templomom az edzőterem”.

A rituálék lehetővé teszik azt is, hogy az ember kissé eltávolodjon a technológia optimalizálására és a figyelem lekötésére irányuló törekvésektől. A rituálék egy szent teret jelölnek ki, ahol az ember a jelen pillanathoz kapcsolódik. Az „I Am Here” (Itt vagyok) elnevezésű kezdeményezés pedig arra ösztönzi a résztvevőket, hogy digitális eszközök nélkül találkozzanak és töltsenek el egy kis időt egymással. Anand Giridharadas újságíró, aki feleségével, Priya Parker íróval együtt az „I Am Here”-napok egyik szülőatyja, úgy jellemezte ezeket az összejöveteleket, mint különleges alkalmat arra, hogy „olyan barátságban és beszélgetésekben legyen részünk, amilyeneket a Facebook nem tesz lehetővé; hogy sűrűn betöltsünk egy kis teret, ne pedig ritkásan egy nagyot”. Ugyanez a kapcsolat iránti vágy mutatkozik meg abban a tinédzserekből álló csoportban is, amely minden vasárnap ugyanott gyűlik össze a brooklyni Prospect Parkban. Körberakják a fatörzseket és félreteszik a telefonjaikat, hogy analóg könyvekről beszélgessenek, és megmutassák egymásnak a vázlatfüzeteiket. Ők a Ludditák Klubjának tagjai, és olyan rituálékat alakítottak ki, amelyek támogatják egymás az irányú erőfeszítéseit, hogy eltávolodjanak a közösségimédia-platformtól, és ha csak néhány órára is, de iPhone előtti létet éljenek.

Vagy ott van a seattle-i Ateista Egyház, ahol az ateisták vasárnaponként összegyűlnek, hogy megtapasztalják mindazt, ami a templomban jó – a közösséget, az elmélkedést és az éneklést –, csak éppen Isten nélkül. Az istentisztelet végeztével a gyülekezet tagjai körbeülnek, és körbeadnak egy „beszélő nyulat”. Bárki, akinek olyan érzései és gondolatai vannak, amelyeket meg akar osztani a csoporttal, a kezében tartja ezt a totemet, miközben beszél. Az Ateista Egyház az ilyen rituálék segítségével a vallási közösség előnyeit kínálja a nélkül a kognitív disszonancia nélkül, amit a természetfeletti lényekbe vetett hit jelentene.

Mindezek a példák azt mutatják, hogy a rituálék élnek, jól működnek és virágoznak. Csak éppen olyan formákat öltöttek, amelyek szembemennek a szertartásokról alkotott hagyományos elképzelésekkel – és emiatt sokan gyakran New Age-esnek, ezredfordulósnak, túl engedékenynek vagy egyszerűen csak furcsának tartják őket. Világos ugyanakkor, hogy a rituálé szónak megmaradt egy olyan aurája, szent vagy mágikus jelentése, amelyet a wellnessipar sikeresen pénzre tudott váltani. Ma már rendelkezésünkre állnak „rituális mágusok” – céges rítustanácsadók – és online alkalmazások, illetve platformok miriádja segít minket a napi meditációk, hálaadó gyakorlatok, megerősítések, naplóírás és ezernyi más rituális teendő elvégzésében. Mit árulnak el ezek az új fejlemények a rituálék helyéről a 21. században?

Egy rítusszkeptikus története

Gyakran ugyanolyan kétkedve tekintek ezekre az új, szekuláris rituálékra, mint amilyen kételkedve fogadtam a sok hagyományos rituálét, amelyekben gyerekkoromban volt részem. Eleinte én sem voltam rájuk különösebben kíváncsi. Hiába tűnt fel egyre több szekuláris rituálé körülöttem, viselkedéskutatói pályafutásom első éveiben mi sem állt távolabb tőlem, mint a rituálék tanulmányozásának gondolata. Szerettem szigorúan ellenőrzött laboratóriumi kísérleteket tervezni, ahol a jelenségeket a puszta lényegükre csupaszíthattam, elkülöníthettem a kulcsfontosságú változókat, és felmérhettem e változók valamilyen eredménymutatóra gyakorolt hatását. Olyan témákra összpontosítottam, mint például annak számszerűsítése, hogy milyen hatással van a boldogságunkra, ha különböző módon költjük el a pénzünket (például magunkra vagy másokra); milyen hatással van a politikusokról alkotott képzeteinkre a politikai „spin-doktorok” által közvetített információk variálása; vagy hogy mely konkrét agyi régiók állnak a mögött a hajlamunk mögött, hogy elménk folyton elkalandozik.

A rituálék hatásának laboratóriumi mérése nemcsak számomra, hanem a viselkedéstudományok területén működő legtöbb kollégám számára is igen nehezen kivitelezhetőnek tűnt. Akkoriban a rituálé szóról rendkívül részletgazdag, alaposan kidolgozott, sajátosan kultúrákra szabott, több évszázadra visszanyúló viselkedésformák jutottak eszembe, ezért lehetetlennek éreztem, hogy ugyanarra a tudományos módszerre redukáljam őket. Hogyan lehet az efféle gyakorlatokról leválasztani a kultúrát és a történelmet? Marad egyáltalán belőlük bármi, amit tanulmányozni lehetne?

Még akkor is rítusszkeptikusnak tekintettem magam, amikor elkezdtem a szertartások mikéntjének és miértjének tanulmányozását. Mit jelent rítusszkeptikusnak lenni? Talán már tudod is. Sokunknak vannak olyan ismerősei vagy családtagjai, akik rituálékkal teszik színesebbé a napjaikat, sőt akár az egész életüket. Flannery O’Connorhoz hasonlóan ők is egy adott időpontban, egy meghatározott módon kezdik a napjukat, és egész nap így folytatják, amíg Charles Dickenshez hasonlóan egy másik, pontosan meghatározott módon be nem fejezik azt. De én nem. Különböző időpontokban keltem, különböző időpontokban ettem, különböző időpontokban tartottam szünetet, különböző időpontokban feküdtem le – egyáltalán nem volt semmi rituális abban, ahogyan az életemet éltem. Legalábbis azt hittem.

Egészen addig a napig, amíg egyszer csak történt valami. Vagy inkább megjelent valaki. Konkrétan a lányom. Amint megérkezett, azonnal és gondolkodás nélkül őrült sámánná változtam. Az esti lefekvés – amely mindaddig néhány unalmas és funkcionális műveletből állt, úgymint fogselymezni vagy feltenni a töltőre a telefonomat – lassacskán egy nagyjából tizenhét lépésből álló rituálévá vált, amelynek egyetlen célja volt: rávenni a gyermekemet az elalvásra. A kulcsszereplők: én, a feleségem, Malacka, a barna nyuszi és (még inkább) a szürke nyuszi. Voltak állandó dalok: egy dal, amelyet a feleségem a Wewa-táborban énekelt, az Everyday Buddy Hollytól (amelyet a lányom „hullámvasút-dalként” ismert), a Sweet Baby James James Taylortól (a „cowboy-dal”). Voltak szent szövegek: a Goodnight, Moon (Jó éjt, Hold!); a The Very Hungry Caterpillar (A telhetetlen hernyócska. Budapest, 2022, Pagony) és az Oh, the Thinks You Can Think! (Ó, mennyi mindent találhatsz ki!). Voltak kihagyhatatlan cselekedetek: lassan felvinni őt az ágyba, hogy jó éjszakát kívánhasson a lépcsőháznak, és megkérdezhesse, hogy szükségük van-e valamire lefekvés előtt, majd halkan azt mondogatni: ssssss, amíg el nem alszik. (Annyira meg voltam győződve arról, hogy én tudom a legmegnyugtatóbb módon mondani azt, hogy ssssss, hogy fel is vettem és loopoltam, hogy mindig legyen belőlem tíz perc, amikor készen állok.)

Azt hittem, hogy azért hajtom végre ezeket a lépéseket hónapról hónapra minden este, mert a lányomnak szüksége van rájuk. Mint minden rituálénál, ezeknél is mereven betartottam a cselekvések pontos sorrendjét, és mindig ugyanúgy ismételtem meg őket. Meg voltam győződve arról, hogy ha bármit kihagyok, a lányom egész éjjel fent lesz. És mint a legtöbb rituáléban, ezekben is volt némi véletlenszerűség – miért éppen két nyuszi volt, de csak egy malac? Miért nem az Oh, the Places You’ll Go!? (Ó, mennyi helyre eljuthatsz!) című könyvet olvastuk? Miért pont a lépcsőtől köszönt el, és nem a konyhától? Nem tudtuk, de mégis ritkán tértünk el az egyes lépésektől. Túl nagy volt a tét. Az volt az érzésünk, hogy ha megpróbáljuk variálni, vagy – azon kétségbeesésünkben, hogy hamarabb el tudjunk aludni – racionalizálni, az egész vállalkozás kudarcba fulladhat. Egy rövidítés vagy variáció talán nem varázsolja elénk a szükséges álmosságot, és akkor kezdhetjük újra az egészet.

Idővel elkezdtem elemző szemmel nézni ezt az esti előadást. Tulajdonképpen mit is csinálok? A rituálé nemcsak a lányomnak szólt, hanem nekem is. Azzal a meggyőződéssel hajtottam végre ezt a szigorúan precíz cselekvéssort, hogy ezek a lépések képesek arra, hogy kiváltsanak valamit. Miután estéről estére végrehajtottuk a rituálét, kezdtünk hinni abban az erejében, hogy segít átvezetni az estéből az éjszakába, és megidézi az alvást. Valahogyan, anélkül, hogy valaha is tudatosan elhatároztam volna, a rituálékkal szembeni szkeptikusból igazi rituáléhívővé váltam.

Abban a pillanatban, amikor felismertem ezt a változást, elkezdtem tűnődni: vajon az összes személy, aki mellett egy átlagos napon elhaladok az utcán, szintén ilyen kitalált szertartásokra támaszkodik? És vajon náluk is működnek? Ha igen, miért és hogyan? Vajon olyan, hozzám hasonló, a magukat szkeptikusnak vallók, akik nem járnak sem a Pelotonhoz, sem az Orangetheoryhoz hasonló fitneszcsoportokba, és messzire elkerülik a Burning Man fesztivált a maga kollektív pezsgésével, szintén a rituálék be nem ismert erejére támaszkodva élik mindennapi életüket?

A lányom lefekvési körülményei szembesítettek azzal a lehetőséggel, hogy szinte minden, amit eddig a rituálékról hittem, a legjobb esetben is félretájékoztatott, a legrosszabb esetben pedig teljesen téves volt. Való igaz, hogy a rituálék egyfelől vallási hagyományok és szertartások, amelyek nemzedékről nemzedékre adódnak át. Ám az is igaz, hogy a rítusok egyben sajátos viselkedési formák is, amelyek spontán módon is kialakulhatnak. Én voltam az élő bizonyíték arra, hogy látszólag bármilyen viselkedési formák sorozata rituálévá válhat. Minden rituálé katalizátora a szükséglet; a hagyomány és az ősiség nem feltétlenül kell hozzá.

Az újdonsült szülő ösztönösen a rituáléhoz nyúlt, hogy elaltassa a család legfiatalabb tagját – de azért is, hogy csillapítsam a saját szorongásomat is. Korábban már elkezdtem néhány vizsgálatot a rituálékkal kapcsolatban, de most a bennem élő tudósnak pontosabb válaszokra volt szüksége azzal kapcsolatban, hogy mi történik a színfalak mögött. Ha az emberek képesek saját, spontán rituálékat kitalálni, és mégis ezek alakítják az élményeiket és az érzelmeiket, akkor pontosan mik is a rituálék, és hogyan működnek? Ezek a kérdések felkeltették bennem az érdeklődést, és most elhatároztam, hogy a végére járok a dolognak.

Honnan származnak a rituálék?

A vallási rítusokkal kapcsolatos gyermekkori tapasztalataimtól eltekintve a rituálékkal kapcsolatos ismereteim nagy része az antropológiai és más társadalomtudományi területeken végzett kutatásaimból származik. Az antropológia néprajzi módszereinek lényege az, hogy megfigyeljük, mit csinálnak az emberek, majd megpróbálunk rájönni, hogy miért. Ennek a mára kánonná vált tudománynak a nagy részét a nem nyugati kultúrákat tanulmányozó nyugati tudósok végezték, akik leginkább a hagyományként átvett, berögzült rítusokra összpontosítottak. Ezek azok a merev, közösségi gyakorlatok, amelyek a rituálé szó hallatán a legtöbbször eszünkbe jutnak. Ezeket nevezem én örökölt rituáléknak.

Bár ez a kutatási anyag lenyűgöző, semmiben sem vitt közelebb ahhoz, hogy megértsem a lányom esti lefektetésével kapcsolatos tapasztalataimat. Semelyik felmenőm nem adott át ismereteket a plüssállatokról, és Buddy Holly nevét sem említi egyetlen ősi szöveg sem. Lassan kezdtem megérteni, hogy a rituálék egyénileg is kialakulhatnak.

Amint megváltoztak a rituálékkal kapcsolatos tudattalan előfeltevéseim, és nemcsak a sérthetetlen hagyományos rítusokat, hanem a spontán, egyéni cselekvéssorokat is elkezdtem belefoglalni a definícióba, kezdtem egyre több rituálét felismerni magam körül. Éppúgy, ahogyan én is megpróbáltam nyugalmas környezetet teremtetni a lefekvéshez, mások is gyakran ragadják meg az adott pillanatban rendelkezésükre álló tárgyakat és lehetőségeket. Néha egy örökölt rituálé egyes vonásait adaptálják, máskor új rituálét találnak ki, de a leggyakrabban egyszerre van jelen mindkettő.

A szertartások hagyományos értelmezése szerint az ilyesmi nem jön csak úgy a semmiből. A rituálé az rituálé: akkor ülsz le, állsz fel és térdelsz le, amikor azt mondják, hogy ülj le, állj fel és térdelj le. Azt az ételt eszed, amit mondanak, hiszen a néped mindig is ezt tette, és a végtelenségig ezt fogja tenni. A lányommal szerzett tapasztalataim során megértettem, hogy a rituálékról való gondolkodásnak létezik egy egészen más megközelítése is. A rituálékat az idők során mindig is meg kellett újítani, hogy megfeleljenek az adott pillanatnak, és hozzá kellett őket igazítani az éppen rendelkezésre álló anyagokhoz és erőforrásokhoz. Meglehet, hogy a nemzedékről nemzedékre átöröklődő rituálék nem mindenkinél működtek, mint ahogy nálam sem működtek azok a rituálék, amelyeket gyerekkoromban a templomban gyakoroltam. Vagy néhány esetben az, amire szükség volt, egyszerűen még nem létezett, néha azért, mert a világ egy teljesen új problémával szembesített minket – például egy 21. századi világjárvánnyal.

A rituálék tudományának ez a megközelítése – az az elképzelés, hogy egy egyén egy bizonyos ponton azt mondhatja: „Ezt most másképp csinálom” – egyenesen a viselkedési közgazdaságtan területére vezetett. Ez a tudományág azt vizsgálja, hogyan hozzák meg az egyének a döntéseiket. Szociálpszichológiából doktoráltam, posztdoktori kutatásaimat pedig a viselkedési közgazdaságtan területén végeztem a Massachusettsi Műszaki Egyetem Sloan Vezetéstudományi Karán (MIT Sloan School of Management). A disszertációm megvédése után rögtön ide kerültem, és egy olyan világba csöppentem, amely tele volt kíváncsi és nagylelkű személyekkel, akik mindenféle váratlan, furcsa kérdést tettek fel arról, hogy mi áll az emberek döntései mögött. Ebben a szellemileg szabad közegben ismerkedtem meg először a rituálék hatásainak mérésére szolgáló egyik módszerrel.

A rituálékkal kapcsolatban az volt akkoriban az uralkodó feltevés, hogy elválaszthatatlanok a kultúrától és a csoportoktól, és ez tette lehetetlenné, hogy a tudomány empirikus módszereivel vizsgáljuk őket. Nem lehet csak úgy véletlenszerűen laboratóriumban hozzárendelni a kutatási alanyokat egy-egy adott kultúrához. („Jó, akkor ebben a csoportban most mindenki ghánai lesz, abban a csoportban pedig mindenki brazil.”) Azzal azonban, hogy a rituálékat az egyéni döntéshozatal szintjén közelítettem meg, hirtelen megnyílt az út afelé, hogy szabadon kutathassam a rituálék hasznosságát a viselkedési közgazdaságtan mércéjével, miszerint valami vagy bölcs dolog, vagy bolondság. Ha az a célod, hogy másképp érezd magad, akkor ez a rituálé bölcs vagy bolond módja az időd eltöltésének? Mi van akkor, ha az a célod, hogy jobban összekapcsolódj szeretteiddel, vagy hogy transzcendens élményt élj át? Van-e értelme a rituáléknak abból a szempontból, hogy mit akarsz elérni? Ezzel a határozott és egyszerű módszerrel – vagyis, hogy egyszerűen megkérdeztem másokat arról, hogy mi a céljuk, majd megmértem, mennyire sikeresen segítették a rituálék őket e célokat elérni – kezdett kirajzolódni előttem egy út, amely elvezetett a rituálék hatásainak másfajta mérési módjához.

Ahogy elmerültem a viselkedési közgazdaságtan logikájában, felfedeztem egy újabb fontos tényezőt, amely meghatározta gondolkodásomat. Amikor az MIT-hez kerültem, irodahelyiséget kaptam az MIT Médialaborjában (Media Lab). Ez a laboratórium mindmáig technológusok, művészek, álmodozók és feltalálók legendás alkotóterepe. Olyan hely, ahol valaminek a megalkotása – legyen az egy technológiai találmány, egy emberi élmény vagy egy rendszer – előbbre való, mint annak tanulmányozása vagy a róla szóló tanulmány megírása. A laboratórium szellemisége mindig is a valós térben, valós anyagokkal történő tervezésről szólt. Mottója a „demo or die”, azaz „mutass fel valamit, vagy halj meg”. Tudományos pályafutásom során először kezdtem úgy gondolkodni a társadalomtudományról, hogy az nem pusztán az emberek természetes környezetükben való megértésére irányuló erőfeszítés, hanem egyben e környezet aktív tervezési és módosítási folyamata is. Kezdtem felismerni, hogy ez a rituálékról való gondolkodás alternatív módja is lehetne. A 21. században mindannyian a rendelkezésére álló kínálatból merítünk, amikor rituális élményt hozunk létre – ezért nyúltam én is Johnny Mathishoz és Dr. Seusshoz, az almához és a húsos pitéhez.

Komolyabban azonban csak akkor kezdtem el foglalkozni a rituálék hatásainak vizsgálatával, amikor a Harvard Egyetem Üzleti Karának (Harvard Business School – HBS) a tanára lettem. Miközben a rituálékkal kapcsolatos tapasztalataink lehetséges új koncepcióin gondolkodtam, felfedeztem a Kaliforniai Egyetem (University of California – Berkeley) szociológusának, Ann Swidlernek a munkásságát. A Talk of Love (Szerelmes beszélgetések) című könyve nyolcvannyolc olyan interjút tartalmaz, amelyet a nyolcvanas években Észak-Kaliforniában élő házas, egyedülálló, illetve elvált férfiakkal és nőkkel készített. Swidler azt elemezte, hogy miképpen hozunk létre rögtönzött rituálékat a szerelem és az elkötelezettség kifejezésére. Olyan forrásokból merített, mint az intézményesített vallás, a New Age-ideológiák, a popdalok szövegei és a hollywoodi filmes sémák.

A rituáléknak ez a kötetlenebb, improvizatívabb megközelítése, amely a szertartások azon egyedülállóan hatékony képességén alapult, hogy különböző érzelmi állapotokat tudnak kiváltani – jól illeszkedett a Médialabor barkácsoló, teremtő szelleméhez. A leginkább azt a tapasztalatomat éreztem visszaigazolva, hogy a rituálék egyszerűen, látszólag a semmiből is létre tudnak jönni. A rituálék létrehozására tett erőfeszítéseim nekem is olyanok voltak, mint a barkácsolás – ahhoz nyúltam, ami éppen rendelkezésre állt (plüssállatok és lépcsők). Swidler úttörő elmélete arról, hogy az ember hogyan használja fel az őt körülvevő világot, keretet adott ahhoz, hogy jobban megértsem, hogy a rituálék valahogyan meg tudják őrizni az ősi hagyományokat, ám eközben új viselkedési formákat is kialakítanak. Swidler erre azt a kifejezést használta, hogy ez nem más, mint a „kultúra működés közben”.

Kultúra működés közben – rituális repertoárunk bővítése

Swidler elemzése szerint a rituálék – még a legősibbek és leghagyományosabbak is – azok között az erőforrások között vannak, amelyek az emberiség „kulturális eszköztárát” adják. Mindannyian a kulturális repertoárból válogatva, tetszőleges módon állítjuk össze a reakcióinkat és a cselekedeteinket. Vegyük például a hivatalos esküvői rituálét szmokinggal, fehér esküvői ruhával és a hagyományos házasságkötési fogadalommal. Swidler néhány válaszadója számára a házasságkötés hivatalos rituáléjának ily módon történő eljátszása éppen megfelelőnek tűnt. Mindez az adott pillanatnak megfelelő érzelmeket idézte fel bennük: a szerelmet, az elköteleződést, a boldogságot. Voltak azonban olyan válaszadók is, akik kellemetlenül érezték magukat, ha efféle szertartáson kellett részt venniük – hamisnak, mesterkéltnek vagy egyszerre mindkettőnek élték meg a szituációt. Emiatt nem tudták megtapasztalni az alkalomhoz illő érzések teljes skáláját. Swidler mindezzel arra világított rá, hogy ezek a különböző reakciók pontosan tükrözik, hogyan működik a kultúra a gyakorlatban. Ahelyett, hogy egyetlen, monolit „kultúra” nagyobb kollektívájának engedelmeskedve feladnánk egyéni cselekvőképességünket, dinamikusan és taktikusan belülről irányítjuk kulturális eszköztárunkat, és ugyanazokat a cselekvéseket néha szívből jövő buzgalommal, máskor unalommal, ambivalenciával vagy akár nyílt iróniával és lázadással végezzük. Utóbbira példa Kurt Cobain zenész, aki ragaszkodott ahhoz, hogy kockás pizsamát viseljen a hawaii tengerparton megrendezett esküvőjén.

A működés közben tetten ért kultúra keretrendszere számomra is megmutatta az utat a rituálék kutatása felé. A korábbi néprajzkutatókkal és antropológusokkal ellentétben engem kevésbé érdekelt a nagy, közösségi és gyakran vallási eseményekre összpontosító rituálék katalogizálása. Arra voltam kíváncsi, hogy az emberek hogyan használják és élik meg a rituálékat a mindennapi életükben. Ha a legértékesebb szertartásaink közül oly sok személyes – egyéni és sajátos –, akkor mi a rituálék közös jellemzője? Hogyan különböztetjük meg a rituálékat a napi rutinfeladatoktól? És vajon a rituálék ostobaságok vagy bölcs dolgok? Valóban javítani tudják az életminőségünket?

Megtanultam, hogy a rituálé mibenlétére úgy tudok a legjobban válaszolni, ha megvizsgálom, mi nem az, és arra jutottam, hogy a rituálé nem szokás.

Szokás kontra rituálé – az egyik automatizál, a másik életed ad

Az egyik legkorábbi felismerésem a rituálé és a szokás közötti különbségről a fogorvosnál történt. A fogmosási szokásokról szóló elméletéről folytatott beszélgetésünk során – miközben mindent megtettem, hogy az ujjain keresztül motyogva válaszolgassak neki – elmondta, hogy egy gyors pillantás a szájüregbe elég neki ahhoz, hogy felmérje az illető fogmosási szokásait. Sokan nagy lendülettel kezdenek, így az első fogakon kevesebb a lepedék, de aztán veszítenek a lendületből – ezért máshol már több a lepedék. Elgondolkodtam saját fogmosási szokásaimon – Vajon én is azok közé tartozom, akik lendületesen nekiveselkednek, aztán elfáradnak? Balról vagy jobbról kezdem? Az első vagy a hátsó fogaimmal? –, és átgondoltam egy csomó más mindennapi tevékenységemet az öltözködéstől a mosogatásig, az ingázástól a számítógép-használatig, beleértve a következő kérdést is, amelyet mostanra már a világ minden táján feltettem a hallgatóságomnak:

Kérdés: Amikor reggel felkelsz vagy este lefekvéshez készülődsz…

A: …először fogat mosol, és aztán zuhanyzol?

B: …először zuhanyzol, és aztán mosod meg a fogad?

Ezt a kérdést minden előadásomon felteszem, amikor nagyobb közönség előtt beszélek. Németországtól Brazíliáig és Norvégiáig, Szingapúrtól Spanyolországig és Kanadáig, a Massachusetts állambeli Cambridge-től az angliai Cambridge-ig, sőt még egy viselkedési közgazdászokkal (köztük két Nobel-díjas közgazdásszal, Daniel Kahnemannal és Richard Thalerrel) teli teremben is mindig meglepődve tapasztalom, hogy a megosztottság szinte mindig közel ötven-ötven százalékos. Úgy tűnik, nincs konszenzus arról, hogy mi e két fontos tevékenység „helyes” sorrendje. (Megjegyzendő, hogy a válaszadók egy kis százaléka arról számol be, hogy zuhanyzás közben mosnak fogat, de nyilvánvaló, hogy ezek a mentolos lábú személyek súlyos gondokkal küzdenek.)

Ezután megkérem a hallgatóságomat, hogy képzeljék el, ezt a két feladatot fordított sorrendben végzik el. Ha a zuhanyzás-fogmosás sorrend híve vagy, képzeld el, hogy ezúttal a fogmosással kezded. Ha a fogmosás-zuhanyzás pártján állsz, képzeld el, hogy most a zuhanyzással kezded.

kérdés: Hogyan érzed magad ettől a fordított helyzettől?

A: Nem érdekelt.

B: Furcsán éreztem magam, de fogalmam sincs, miért.

Ha az a) választ adtad, akkor ezeknek a feladatoknak az elvégzése nálad inkább a reggeli rutin része, mintsem rituálé. Le kell zuhanyozni és fogat kell mosni, de az, hogy milyen sorrendben végzed el ezt a két feladatot, nem számít neked. Olyan dolgok ezek, amelyeket kifejezetten azért végzel el rendszeresen, hogy el legyenek végezve. De ha a b) pontot választottad, ha a legkisebb kellemetlen érzésed is van, hogy a fordított sorrend rossz, még ha nem is tudod megmondani, hogy miért, akkor ez a cselekvéssor számodra közelebb áll egy rituáléhoz. A reggeli rutinod több puszta automatizált szokásnál, amely tisztaságot és jó egészséget eredményez. Esetedben ez egy olyan rituálé, amelynek a praktikus védekezés mellett érzelmi és pszichológiai vetülete is van. Nemcsak az a fontos, hogy elvégezd ezeket a feladatokat (meg legyen mosva a fogad, és le legyél tusolva), hanem az is, hogy miként végzed el őket – jelen esetben különös tekintettel a sorrendre.

Mitől lesz tehát egy rituálé rituálé, nem pedig szokás?

A szokás lényege a „mit”

A szokás a mit. Mindig csinálunk valamit: fogat mosunk, edzőterembe járunk, sötétzöld leveles zöldségeket fogyasztunk, e-mailezünk, számlákat fizetünk, észszerű időben alszunk el (vagy nem). Ha sikerül egy rossz szokást egy jóval helyettesítenünk, azt akarjuk, hogy ez a jó szokás automatikussá váljon. Megerőltetés nélkül, sőt öntudatlanul hajtjuk végre azokat a rutinokat, amelyek eljuttatnak minket A pontból B-be. Nem eszünk tortát hétköznap uzsonnára, minimalizáljuk a közösségi média használatát, helyette minden reggel fél óra testmozgással kezdjük a napot, rendet rakunk – és ennek eredményeként fontos célokat érünk el: lefogyunk, nem esünk szét, és megelőzzük a rendetlenséget a lakásban.

A rituálé lényege a „hogyan”

A rituálé nem csupán a cselekvésről szól, hanem annak sajátos végrehajtási módjáról: a hogyanról. Nemcsak az a fontos, hogy elvégezzük, hanem az is, hogy miként végezzük el azt. A rituálék emellett eredendően mélyen érzelmi jellegűek. A legtöbb szokástól eltérően a rituálék érzéseket váltanak ki – jókat és rosszakat egyaránt. Ha például valaki helyesen végzi el a reggeli rituálét, azt mondja, hogy „jól indult a reggel”, és „készen áll a napra”. Amikor ezek az egyébként nem feltűnő reggeli rituálék megszakadnak – mondjuk, elfogyott a kedvenc fogkrémünk vagy gabonapelyhünk, és kénytelenek vagyunk a partnerünk márkáját használni, vagy egy vendégünk előttünk ment el zuhanyozni, és elorozta a meleg vizet –, az emberek arról számolnak be, hogy egész nap „rosszul” érzik magukat. A kollégáim és az általam végzett agyi képalkotó kutatások azt mutatják, hogy a rituáléinkat annyira helyesnek érezzük, hogy ha megfigyeljük, hogy mások a rituálékat a miénktől eltérő módon hajtják végre, az az agyunk büntetéssel kapcsolatos régióit aktiválja.

A rituálék és a szokások közötti különbségek feltárása során kiderült, hogy nem létezik olyan viselkedésforma, amely kizárólag a rituálékhoz vagy egyedül a szokásokhoz tartozna, hanem a viselkedésekhez társított érzelmek és a tartalom adja a különbséget. Elképzelhető, hogy két személy számára ugyanaz a hétköznapi tevékenység egészen másról szól. Vegyük például a kávét. Az egyik ember számára a végcél a lényeg: hogy a lehető leggyorsabban koffeinhez jusson. A másiknak viszont a „hogyan” a fontos. Durva őrlésű kávé, soha nem közepes vagy finom. Vagy francia presszókávé, mindig és kizárólag. Az egyiknek mindez automatikus szokás, a másiknak viszont jelentőségteljes rituálé.

A viselkedésváltozás tudománya segíthet megvilágítani a különbséget a szokások és a rituálék között. A harmincas években az önmagát „radikális behavioristának” nevező pszichológus, B. F. Skinner azonosította először az „inger, reakció és jutalom” háromlépcsős szekvenciáját, amely kulcsfontosságú az általa operáns kondicionálásnak nevezett viselkedésformáló rendszerben. Mindannyian a környezetünkből származó pozitív és negatív megerősítések révén tanulunk. Amikor olyan jutalmat kapunk, amely kielégít bennünket – mondjuk, elmegyünk futni, és utána eláraszt az endorfin –, a viselkedésünk pozitív megerősítést kap. Ezután megismételjük ezt a viselkedést, mert várjuk, hogy ismét megkapjuk a jutalmat. Amikor a jutalmat ismét, újabb endorfinhullám formájában megkapjuk, vágyni kezdünk az élményre.

Charles Duhigg A szokás hatalma (Budapest, 2012, Casparus Kiadó) című könyvében ezt a vágyakozást nevezte meg a megszokás mozgatórugójaként. A jó szokásokat frusztrálóan nehéz fenntartani mindaddig, amíg be nem kerülünk a megszokás hurkába, amikor is automatizálódnak – vagyis külön erőfeszítés és gondolkodás nélkül hajtjuk végre őket. Gondoljunk a szokásokra úgy, mint jól bevált stratégiákra az olyan kihívásokkal és kísértésekkel szemben, amelyekkel nap mint nap találkozunk: barátaink üzenetei zavarnak minket abban, hogy a munkára koncentráljunk, a friss kifli illata arra csábít, hogy még egyszer megreggelizzünk, vagy egy nehéz nap ellenállhatatlanná teszi az esti tévézés szirénhangját. Ha a szokásaink a fittség, a produktivitás és a jó közérzet jutalmához igazodnak, akkor már nem kell többé figyelnünk ezekre a környezeti jelzésekre. Úgy működnek, mint egy megbízható algoritmus – ha A, akkor B –, agyunk átirányít minket a megszokott cselekvéshez. Ha munkaidőben pittyen a telefon, akkor lenémítjuk. Ha a helyi pékségből áradó friss kenyér illatától megéhezünk, akkor átmegyünk az utca másik oldalára, hogy távolabb kerüljünk ettől az ínycsiklandó illattól. Az ilyen szokások rendkívül hasznosak. A viselkedési közgazdaságtan területén a ma már közismert fogalommá vált „ösztönzők” (nudges) írják le azokat a beavatkozásokat, amelyek hasonló tervezői bravúrral alakítják viselkedésünket. Az ösztönzések „választási környezetek” kialakításával segítik a jó szokások kiépülését, hogy viselkedésünk összhangban legyen hosszú távú céljainkkal – például automatikus átutalást állítunk be a megtakarítási számlánkra, vagy kisebb tányérokkal és tálakkal tervezünk, hogy csökkentsük az evés mennyiségét.

Sokat nyerünk ezzel a nehezen kivívott automatizálással. Nincs időnk gyötrődni minden olyan döntésen, amellyel egy átlagos nap során szembesülünk. De egyre inkább azon kapom magam, hogy azon is elgondolkodom, mit veszíthetünk. Vajon a ha A, akkor B algoritmikus válasza a legjobb módja annak, hogy megtaláljuk a boldogságot, az értelmet vagy a szerelmet? Vajon mindig hiba, ha nem sikerül végrehajtani a jó szokásokat, vagy egy kis desszert egyszerűen egy másfajta sikerélményt nyújt? Bármennyire is hasznosak lehetnek a szokások életünk bizonyos területeinek optimalizálásában, megvannak a maguk korlátai, amelyek bezárnak minket a jelzések, a rutinok és a jutalmak mechanisztikus birodalmába. Tom Ellison szatirikus, wellnessről szóló írásának címe mindent elmond: „Optimalizáltam az egészségemet, hogy az életem a lehető leghosszabb és legkellemetlenebb legyen”. Az optimális hatékonysághoz való ragaszkodásunk megakadályozza, hogy észrevegyük, a sok rituálét alkotó sajátos viselkedésmódok fontos részét képezhetik annak, ami miatt érdemes élni. Olyan ez, mintha fekete-fehérről technicolorra váltanánk. A jó szokások automatizálnak minket, segítik a dolgok elvégzését. A rituálék azonban megelevenítenek bennünket, gazdagítják és elvarázsolják az életünket.

A rituálék mint érzelemfejlesztők

A rítusok eredendően érzelmi jellege adja a szertartások életadó erejét. Ethan Kross és Aaron Weidman pszichológusok szerint az érzelmek olyan eszközök, amelyeket meghatározott szükségletekre és feladatokra használunk: a szomorúság arra késztethet minket, hogy a kedvenc sitcomunk ismétlését kapcsoljuk be, hogy felidézzük a boldogságot. Ha magányosnak érezzük magunkat, akkor egy ölelést keresünk, hogy felidézzük a kapcsolatot. Az érzelmek eszközként való használatának azonban vannak korlátai: nem tudjuk mindig csak úgy megidézni őket. Ha szomorúak vagy depressziósak vagyunk, nem parancsolhatjuk meg magunknak, hogy boldogok legyünk. Ha stresszesek vagyunk, ritkán működik az, hogy nyugalomra intjük magunkat. Gyakran cselekednünk kell, tennünk kell valamit (megnézni egy filmet, vagy kimenni sétálni, vagy feltenni a kedvenc zenénket), hogy megváltoztassuk vagy felerősítsük az érzéseinket. Itt kerülnek a képbe a rituálék. Gondoljunk rájuk úgy, mint érzelemfejlesztőkre. Ha egy bizonyos mozdulatsort hozzákapcsolunk egy bizonyos érzelemhez, akkor ez a cselekvéssorozat, ez a rituálé később bármikor fel tudja eleveníteni az adott érzelmet – hasonlóan ahhoz, ahogy a kovász beindítja az erjedést a kenyértésztában.

Egy jó szokásokkal teli nap produktívvá és büszkévé tehet minket. A szokás azonban csak korlátozottan képes megidézni az emberi érzelmek roppant széles skáláját. Pedig ez a skála fontos – fontosabb, mint azt valaha is gondoltam volna. A Jordi Quoidbach kollégám által vezetett kutatásban kimutattuk, hogy érzelmi élményeink sokfélesége – amit emodiverzitásnak neveztünk el – mérhető előnyökkel jár jóllétünk tekintetében. Az emodiverzitás hasonlít a biodiverzitáshoz, amely kifejezés azt írja le, hogy egy fizikai ökoszisztéma egészsége a benne található fajok relatív gyakoriságától és változatosságától függ. Egy olyan ökoszisztéma, amelyben például túl sok a vadász és kevés a zsákmány, nem fenntartható, mert nem képes dinamikusan fenntartani az egyensúlyt.

Képzeld el, hogy megkérlek, sorold fel az összes érzést, amelyet átéltél egy nap alatt – mind a pozitív érzéseket (például az örömet vagy a büszkeséget), mind a negatív érzéseket (például a dühöt vagy az undort) –, és arra is megkérlek, hogy mondd meg, mennyire voltál aznap összességében boldog. A kutatási eredményeink azt mutatják, hogy az érzelmeink árnyalatainak sokfélesége – egyfelől az elégedettség, az élvezet, az elragadtatás, az áhítat és a hála, másfelől pedig a szomorúság, a félelem és a szorongás – gazdagabb érzelmi életet eredményez, és összefügg általános jóllétünkkel. Nyilvánvalónak tűnik, hogy jobb, ha egy nap három örömteli pillanatot élünk át, mint ha két örömteli és egy stresszes pillanatot. És az is igaz, hogy az olyan pozitív érzelmek, mint az öröm és az elégedettség a boldog élet indikátorai. De egy több mint harminchétezer emberen végzett kutatássorozat más és kevésbé intuitív felismerésre vezetett. Az ökoszisztémák biológiai sokféleségének számszerűsítésére használt kutatási módszerekre támaszkodva kimutattuk, hogy az általunk megélt érzelmek sokfélesége és relatív bősége, nem pedig a pozitív érzelmek túlsúlya az, ami a jóllétünkkel korrelál.