Írta: Ana Huang

A mű eredeti címe: Twisted Lies

Fordította: Bujdosó István

Szerkesztő: Valuska Sára

Nyelvi korrektor: Vajna Gyöngyi

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Ana Huang

© Bujdosó István

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítódizájn: E. James Design

ISSN 2676-9875

ISBN 978 963 499 868 6 (epub), kiadói kód: MX-1698e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; Tel.: (62) 548-444

e-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Mindazoknak, akiknek a kedvenc színe a középszürke.

Felnőtt tartalom.

A könyv nyíltan ábrázol morálisan elítélhető főhősöket, szexuális, valamint enyhén erőszakos jelenteket, a szereplők helyenként trágár kifejezéseket használnak. Érzékenyebb lelkületű olvasók számára felkavaró lehet.

Lejátszási lista

„Tears of Gold (Slowed)” – Faouzia

„Made to Love” – John Legend

„God is a woman” – Ariana Grande

„Infinity” – Jaymes Young

„Style” –Taylor Swift

„Crazy in Love” – Sofia Karlberg

„Coffee” – Miguel

„Heat Waves” – Glass Animals

„I Know You” – Skylar Grey

„Earned It” – The Weeknd

„Beautiful” – Bazzi

„Die for You” – The Weeknd

„Harleys in Hawaii” – Katy Perry

„Said I Loved You… But I Lied” – Michael Bolton

1. FEJEZET

Stella

– STELLA!

A pulzusom az egekbe szökött. Semmi sem váltotta ki bennem gyorsabban az „üss vagy fuss” reakciót, mint Meredith hangja.

– Igen? – próbáltam a remegést semleges arckifejezés mögé rejteni.

– Ugye rád bízhatom ezeket a holmikat? Majd vidd vissza mindet az irodába! – Azzal felvette a kabátját, és a vállára dobta a kézitáskáját. – Van egy vacsorafoglalásom, amit semmiképp sem hagyhatok ki.

– Per…

És már el is tűnt az ajtóban.

– …sze, nyugodtan rám bízhatod – fejeztem be a mondatot.

A fotós egy pillanatra megállt, és felhúzta a szemöldökét. Csak egy erőtlen vállrándítással reagáltam. Nem én vagyok az első olyan asszisztens egy divatlap szerkesztőségében, akit a zsarnok főnöke totál kizsigerel, és valószínűleg nem is az utolsó.

Volt idő, amikor egy ilyen magazinnál dolgozni nekem maga volt az álommeló. Most viszont, miután már négy évet lehúztam a DC Style-nál, ez a munka számomra nagyon is valóságszagú lett, amitől a pozíció jócskán veszített egykori vonzerejéből.

Mire összeszedtem az összes kelléket, visszacaplattam velük az irodába, és elindultam hazafelé, a homlokom már csillogott a verejtéktől, az izmaim pedig leginkább állott pudingra kezdtek hasonlítani.

A nap már vagy fél órája lement, az utcai lámpák narancssárgán derengő fénye ridegen hullott a havas járdákra.

A városra hóviharriasztást adtak ki, de azt mondták, hogy az igazi rossz idő csak estére ér ide. Én azért inkább gyalog mentem haza, így még mindig gyorsabb, mint metróval, mert ha leesik pár centi hó, a tömegközlekedés egyből a feje tetejére áll.

Az ember azt gondolná, hogy a városvezetés jobban felkészül az ilyen helyzetekre, hiszen minden télen szokott esni a hó. De nem. Ez itt, kérem, Washington.

Nem kellett volna a telefonomat bámulnom gyaloglás közben, pláne nem ilyen időben, de nem bírtam visszafogni magam. Előhívtam a délután érkezett e-mailt, és többször is elolvastam a sorokat, hátha a szavak jelentése valahogy veszít az erejéből, de hiába.

A Greenfield idősotthon vezetősége ezúton tájékoztatja, hogy április 1-i hatállyal az egyszemélyes szobák havi költsége 6500 dollárra emelkedik. Előre is elnézését kérjük az esetleges kényelmetlenségekért, de bízunk benne, hogy a magasabb térítési díj ellenében még magasabb színvonalú szolgáltatást tudunk biztosítani a lakók…

Az ebédre elfogyasztott zöld turmix kavarogni kezdett a gyomromban.

Kényelmetlenség… Mintha nem is egy bentlakásos egészségügyi intézményben emelték volna több mint húsz százalékkal az árakat. Mintha nem is élő, érző, lélegző és kiszolgáltatott emberi lények lakhatása kerülne veszélybe az új vezetés kapzsisága miatt.

Belégzés, kettő, három. Kilégzés, kettő, három – próbáltam a kis légzőgyakorlatommal lenyugtatni magam.

Engem gyakorlatilag Maura nevelt fel. Ő volt az egyetlen személy, aki mindig ott volt mellettem, még ha most már sokszor azt sem tudja, ki vagyok. Nem tehetem meg vele, hogy áthelyeztetem egy másik intézménybe.

A Greenfield a legjobb a környéken, és neki már ez az otthona.

A barátaim, de még a családom sem tudja, hogy én fizetem az ellátását. Nem akartam azokról a kérdésekről beszélgetni velük, amelyek mindenképp felmerültek volna bennük, ha tudtak volna róla.

Csak hát ugye most valahogy ki kell nyögnöm a magasabb díjat.

Esetleg köthetnék még néhány partneri megállapodást, vagy kialkudhatnék magasabb árakat a blogomon meg Instán. Nemsokára pedig a Delamonte vezetőjével vacsorázom New Yorkban, és a menedzserem szerint ez valójában meghallgatás lesz, mivel márkanagykövetet keresnek. Ha az összejönne…

– Ms. Alonso!

A mély, telt férfihang fekete bársonyként simogatta a bőrömet. Megtorpantam, és egyből borzongás futott végig a testemen, részben az örömtől, részben pedig attól, hogy ez a hang némi veszélyt is rejtett magában.

Pontosan tudtam, kinek a hangja ez.

Pedig életemben csak háromszor hallottam, de az is bőven elég volt. Akárcsak a tulajdonosa, a hang maga is feledhetetlen volt.

Az óvatosság ott vibrált a mellkasomban, de sikerült kordában tartanom. Ahogy megfordultam, a pillantásom először egy vastag téli gumira esett, aztán egy fekete McLaren jellegzetesen elegáns vonalaira, ahogy megállt a járda mellett. Végül benéztem a lehúzott ablakon, és megláttam ennek a hangnak azt a bizonyos tulajdonosát.

A szívem egy egész picivel nyugodtabb tempóra kapcsolt.

Sötét haj. Whiskyszínű szemek. És egy olyan kifinomult arc, hogy akár maga Michelangelo is formázhatta volna.

Christian Harper.

Egy elit biztonsági cég vezetője, emellett annak a luxusbérháznak, a Mirage-nak a tulajdonosa, amelyben én is lakom, és valószínűleg a legszebb, de minden bizonnyal a legveszélyesebb férfi is, akit ismerek.

Bár ezt a „legveszélyesebb” részt csak az ösztöneim súgták, de az ilyesfajta megérzések nálam elég jól be szoktak jönni.

Nagy levegőt vettem, és mosolyogtam.

– Mr. Harper!

Távolságtartó reakciómat száraz mosollyal nyugtázta.

Talán azt hitte, csak ő szólíthatja olyan hivatalos stílusban a vezetéknevükön az embereket, mintha mindannyian egyetlen óriási, áporodott levegőjű tárgyalóteremben élnénk.

Christian tekintete végigsiklott a vállamra hulló hópelyheken, majd újra a szemembe nézett.

A szívverésem ettől egy picit tovább lassult.

Enyhe elektromos bizsergés indult meg a testemben a tekintete súlya alatt, és minden akaraterőmet össze kellett szednem, hogy ne lépjek hátrébb, hogy lerázhassam magamról ezt a furcsa érzést.

– Kellemes az idő egy kis esti sétához… – Ez a megfigyelés talán még a tekinteténél is szárazabb volt.

Forróság szaladt fel a tarkómon.

– Annyira azért nem vészes.

Ekkor vettem csak észre, hogy milyen nagy pelyhekben esik a hó. Talán a meteorológusok kicsit elszámolták magukat a hóvihar érkezését illetően.

– Csak húsz percre lakom innen… – tettem hozzá… nem is tudom, miért. Talán csak, hogy egyértelmű legyen, annyira azért nem vagyok hülye, hogy ilyen hóesésben keresztül-kasul bejárom az egész várost.

Így utólag belegondolva, talán mégiscsak jobb lett volna metróval menni.

– Nyakunkon a hóvihar, és a járda is csupa jég. – Christian a kormányon pihentette az alkarját, és ennek egyáltalán nem lett volna szabad ennyire vonzónak lennie. – Szálljon be, elviszem!

Ő is a Mirage-ban lakott, pont az én lakásom felett, szóval valahol érthető, hogy felajánlotta.

De én csak ingattam a fejem.

Már a puszta gondolattól is tulajdonképpen bepánikoltam, hogy pár percig egy szűk zárt helyen kell üldögélnem Christiannel.

– Megoldom, köszönöm! Biztos van jobb dolga is, mint engem furikázni. Amúgy meg a séta kitisztítja kicsit a fejem. – Csak úgy ömlöttek belőlem a szavak. Nem voltam valami nagy dumás, de ha egyszer belelendültem, egy atombomba se állított volna meg. – Testmozgásnak is megteszi, meg aztán tesztelnem kell a hótaposó csizmámat. Ezen a télen ma húztam fel először. – Jaj, ne dumálj már ennyit! – Szóval, bármennyire is hízelgő az ajánlata, tiszteletteljesen vissza kell utasítanom.

Enyhén kifulladva végre a végére értem az összeszedettnek egyáltalán nem mondható kis szónoklatomnak.

Egész jól tudtam már nemet mondani, de sokszor még mindig túlmagyaráztam az ilyen helyzeteket.

– Nem tudom, hogy ez most így elég értelmesen hangzott-e… – tettem hozzá bizonytalanul, mivel láttam, hogy Christian némán mered rám.

Egy jeges széllökésnek sikerült pont ezt a pillanatot kiválasztania, hogy lehúzza a kapucnit a fejemről, és befurakodjon a ruháim alá egészen a csontjaimig, amitől önkéntelenül is megborzongtam.

A stúdióban még szakadt rólam a víz, most meg annyira fáztam, hogy a melegnek még az emléke is kékre fagyott az agyamban.

– Hogyne, persze – szólalt meg végre Christian, bár a hangjából és az arckifejezéséből nem lehetett kivenni semmit.

– Akkor jó – remegtek a szavak a vacogó fogaim között. – Hát, nem is akarom tovább feltartani…

Az ajtó halk kattanással kinyílt.

– Szállj be a kocsiba, Stella!

Nem vitatkoztam.

Azzal nyugtattam magam, hogy csak azért ülök be, mert a hőmérséklet a franc tudja, hogyan, de öt perc alatt vagy húsz fokot zuhant… Bár tudtam, hogy ez nem igaz.

Sokkal inkább az lehetett, ahogy ezen a higgadt, tekintélyt parancsoló hangon kimondta a nevemet, aminek a testem rögtön engedelmeskedett, még mielőtt az agyam tiltakozhatott volna.

Ennek a férfinak, akit alig ismerek, talán nagyobb hatalma van felettem, mint bárki másnak.

Christian elindult a kocsival, majd elfordított egy gombot a műszerfalon. Egy másodperccel később már ömlött is rám a meleg, amitől az átfagyott bőröm lassan kezdett felengedni.

Az autóban bőr és drága fűszerek illata ölelt át, és minden kísértetiesen tiszta volt. Se szemét, se papírpoharak, semmi, még csak egy kósza szöszt sem láttam sehol.

Mélyebbre süllyedtem az ülésben, és a mellettem ülő férfira pillantottam:

– Te mindig eléred, amit akarsz? – kérdeztem könnyedén, hogy valahogy oldjam a feszültséget, ami megmagyarázhatatlanul vibrált közöttünk a levegőben.

Egy rövid pillantást vetett rám, aztán megint az utat nézte.

– Nem mindig.

A feszültség nemhogy feloldódott volna, inkább csak tovább erősödött, és most már szinte az ereimben éreztem. Forró volt és nyughatatlan, mint a parázs, amely egy leheletnyi oxigénre vár, hogy lángra lobbanhasson.

Hát, ez nem jött be.

Elfordítottam a fejem, és csak bámultam ki az ablakon, túlzottan le voltam strapálva ahhoz, hogy tovább próbálkozzak valami beszélgetésfélével.

Mondjuk, az se sokat segített, hogy az idegesség a mellkasomban és a torkomban táncot járt.

Mindenki azt hitte rólam, hogy tök nyugis vagyok, meg laza, aki bármilyen legyen is a szitu, minden szürke felhő mögött megpillantja az ezüstfényű napsugarakat. Nem véletlenül, hiszen egész életemben ezt a képet vetítettem magamról, mert ugyebár mint Alonsótól, ezt is várták tőlem.

Egy Alonsónak nem lehetnek pánikrohamai, nem szorong, nem aggódja át az éjszakáit, hogy másnap mennyi minden alakulhat rosszul.

Egy Alonso nem jár terápiára, nem teregeti ki a szennyest idegenek előtt.

Egy Alonso egyszerűen csak tökéletes.

A nyakláncomat az ujjam köré csavartam, de olyan szorosan, hogy már nem engedte át a vért.

A szüleim tutira imádnák Christiant. Az ő szemükben ő a tökéletes parti.

Gazdag. Jóképű. Udvarias.

Már szinte bosszantóan oké volt a pasi, akárcsak az, ahogy uralta maga körül a teret, a jelenléte valahogy behatolt minden zugba és résbe, olyannyira, hogy egy idő után másra sem bírtam gondolni.

Hiába néztem az utat, a parfümje illatával volt tele az orrom, a tüdőm, és a bőröm bizseregni kezdett már a puszta gondolattól is, hogy az izmai milyen szépen feszülnek meg, amikor elfordítja a kormányt.

Rohadtul nem kellett volna beülnöm ebbe a kocsiba!

A melegen kívül az egyetlen pozitívum, hogy így hamarabb érek haza, hamarabb állhatok be a zuhany alá, és bújhatok be az ágyikómba. Már alig várom…

– A növények jól vannak.

Olyan könnyedén és váratlanul mondta ezt, hogy beletelt pár másodpercbe, mire rájöttem, hogy egy, valaki megtörte a csendet, és kettő, Christian tényleg nem csak a képzeletem szüleménye.

– Hogy tessék?

– A növények, a lakásomban. – Megálltunk a pirosnál. – Jól vannak.

Ez most valami… Ja?

Aztán derengeni kezdett, és némi büszkeséggel pillantottam rá.

– Örülök – kockáztattam meg egy mosolyt annak örömére, hogy a beszélgetés biztonságos mederbe terelődött. – Csak egy kis szeretet és figyelem kell nekik, és máris elemükben vannak.

– Meg víz.

Csak pislogni bírtam a pléhpofával bedobott nyilvánvaló igazságon.

– Meg víz. Ja.

A szavak egy pillanatig még lebegtek közöttünk, aztán kiszakadt a torkomból a nevetés, Christian ajka pedig parányi mosolyra húzódott.

A légkör végre nem volt már olyan feszült, és az a csomó a mellkasomban mintha szintén lazult volna kicsit.

Amikor a lámpa zöldre váltott, a motor hangosan felbőgött, kis híján elnyomta a következő szavait.

– A kezed csodákra képes.

Az arcom felforrósodott, de egy kis vállrándítással nyugtáztam a megjegyzést:

– Szeretem a növényeket.

– Akkor te vagy a megfelelő ember erre a munkára.

Christian növényei már épp csak vegetáltak, amikor elvállaltam a gondozásukat, cserébe azért, hogy ne kelljen magasabb bérleti díjat fizetnem.

Miután a barátnőm, Jules, akivel azelőtt lakótársak is voltunk, a múlt hónapban összeköltözött a pasijával, választhattam, hogy keresek egy másik lakótársat vagy kiköltözöm a Mirage-ból, mivel nem engedhettem meg magamnak, hogy a teljes bérleti díjat egyedül fizessem. Nagyon megszerettem a Mirage-t, de úgy voltam vele, hogy inkább beérem egy szerényebb hajlékkal, mintsem hogy egy idegennel kelljen együtt élnem. Az valahogy nagyon nem lenne összeegyeztethető az én jó kis szorongásaimmal.

Christian pedig már eleve sokkal olcsóbban adta ki a lakást, mert amikor eljöttünk megnézni, mondtuk, hogy nekünk a normál bérleti díj nem fér bele a keretünkbe, úgyhogy eléggé meglepődtem, amikor felajánlotta ezt a lehetőséget, miután megemlítettem neki, hogy valószínűleg ki fogok költözni.

Persze, gyanús volt egy kicsit, de hát mégiscsak Bridget, egy másik barátnőm férjének a barátja, úgyhogy végül belementem. Már öt hete gondozom a növényeit, és nem történt semmi szörnyűség. Ami azt illeti, ő maga soha nem is volt otthon, amikor felmentem a lakására. Egyszerűen csak bementem, megöntöztem a növényeket, és eljöttem. Ennyi.

– Honnan tudtad, hogy menni fog nekem? – Végül is bármi mást is kérhetett volna – hogy intézzem a hivatalos ügyeit, mossam ki a szennyesét, vagy takarítsam ki a lakását (habár főállású bejárónője már van). Ez a növény-dolog valahogy olyan furcsán konkrétnak tűnt.

– Nem tudtam. – A hangjában volt egy jó adag érdektelenség, meg még valami, amit alig lehetett érzékelni. – Csak egy szerencsés véletlen.

– Nekem te valahogy nem olyannak tűnsz, aki hisz a véletlenekben.

Christianről ordított, hogy nem kenyere az érzelgősség. A cselekedetei, az öltözéke, a tökéletes szabású öltönye, a szavai megnyugtató precizitása, és a hűvös, távolságtartó tekintete is mind ezt a benyomást keltették.

A megjelenése alapján olyasvalakinek tudtam elképzelni, aki imádja a logikát, a hatalmat, és a rideg, kőkemény gyakorlatiasságot. Az ő világképében nincs helye olyan ködös fogalmaknak, mint „szerencse” vagy „véletlen”.

De Christian valamiért ezt a megállapításomat viccesnek találta.

– Jobban hiszek bennük, mind gondolnád.

Az önostorozó hangszíne kíváncsiságot ébresztett bennem.

Bár szabad bejárásom volt a lakásába, őrjítően keveset tudtam róla. Az egész tetőtéri luxuslakosztálya tulajdonképpen nem volt más, mint egy hatalmas munkahely, persze nem akármilyen luxuskivitelben, de a berendezési tárgyak jószerivel semmilyen személyes vonást nem tükröztek.

– Ezt kifejtenéd bővebben is? – próbálkoztam.

Christian behajtott a Mirage magánparkolójába, és leparkolt a neki fenntartott helyen, a hátsó bejárat mellett.

Nem válaszolt.

Mondjuk nem is nagyon vártam mást.

Christian Harper élete pletykák és rejtélyek ködébe burkolózott. Még Bridget sem tudott róla sokat, csak annyit, hogy nem akármilyen híre van.

Szó nélkül haladtunk át az előcsarnokon. A maga egy-kilencvenével Christian majdnem tizenöt centivel volt magasabb nálam, de azért ahhoz elég magas voltam, hogy ne kelljen loholva tipegnem utána.

Lépteink zaja tökéletes szinkronban verődött vissza a márványpadlóról.

Mindig is tudatában voltam, hogy magasabb vagyok az átlagnál, de Christian erős kiállása úgy hatott rám, mint valami biztonsági mező, és egy pillanat alatt elterelte a figyelmet az amazon-testalkatomról.

– És nincs több sétafikálás a hóviharban, Ms. Alonso! – mondta, amikor megálltunk a lift előtt. Megint ott volt az a leheletnyi mosoly az arcán, az egész férfi maga volt a hanyag elegancia és lehengerlő magabiztosság. – Nem engedhetem, hogy a bérlőimmel a hipotermia végezzen. Az efféle hírek nagyon nem tesznek jót az üzletnek.

Hirtelen megint felnevettem.

– Ugyan, biztosan pillanatok alatt találnál valakit a helyemre.

Nem igazán tudtam eldönteni, hogy most a korábbi hideg miatt vettem nehezebben a levegőt, vagy azért, mert ennyire közel voltam hozzá.

Christian engem nem érdekelt. Mármint úgy, romantikus értelemben nem. Ahogy más sem. A munkám a magazinnál meg a blogom minden energiámat felemésztették, randizásra gondolni sem volt időm.

De ettől még nem voltam immunis egy ilyen férfi közelségére.

Azokban a whiskyszínű szemekben mintha egy pillanatra fény villant volna.

– Azt nem hinném.

Az iménti enyhe légszomj most felerősödött, és belém fojtotta a szót.

Mintha minden egyes mondat, ami csak elhagyja a száját, valami kódolt üzenet lenne, amit képtelen vagyok megfejteni, minden szava rejtett jelentéssel bír, amit csak ő ismer, én meg csak tapogatózom a sötétben.

Ezelőtt tényleg csak háromszor beszéltem Christiannel: egyszer, amikor Jules és én aláírtuk a bérleti szerződést, egyszer csak úgy futólag Bridget esküvőjén, és egyszer, amikor megbeszéltük, hogy hogyan tovább Jules nélkül.

De mindháromszor volt egy olyan érzésem, hogy a beszélgetés után valahogy nyugtalanabb lettem.

Akárcsak most… miről is volt szó az előbb?

Nem egészen egy perc telt el azóta, hogy mondott valamit, de az a perc akár egy örökkévalóság is lehetett volna.

– Christian!

Mély, enyhén akcentusos férfihang vágta el azt a vékony selyemszálat, amelyen az iménti pillanatunk lebegve lógott közöttünk.

Az idő kereke visszazökkent, a tüdőmből pedig gyorsan távozott a levegő, mielőtt megfordultam.

Magas férfi. Sötét haj. Olívabarna bőr.

Az illető nem volt olyan klasszikus értelemben jóképű, mint Christian, de a remekbe szabott Delamonte öltönye alatt annyi nyers férfiasság feszült, hogy igencsak nehezemre esett nem eltátani a számat.

– Bocsánat, remélem, nem szakítottam félbe semmit – vettet rám sokatmondó pillantást Mr. Delamonte Öltöny.

Igazság szerint én soha nem gerjedtem rá az idősebb férfiakra, márpedig ő jócskán a harmincas évei második felében járhatott, de… bakker!

– Nem, dehogy! A legjobbkor – Christian amúgy simulékony válaszában mintha egy csipetnyi ingerültség is megbújt volna. Egy leheletnyit elém állt, mintegy elzárva előlem a kilátást Mr. Delamonte Öltönyre, és fordítva. A fickó felvonta a szemöldökét, majd a közömbösség álarca lehullt, és elvigyorodott.

A következő pillanatban megkerülte Christiant, a mozdulat már-már nyíltan kigúnyolta annak iménti próbálkozását, és felém nyújtotta a kezét.

– Dante Russo.

– Stella Alonso.

Azt hittem, simán kezet fogunk majd, de legnagyobb meglepetésemre megemelte a csuklómat, és végighúzta a száját a kézfejemen.

Ha ezt valaki más csinálta volna, az nyálas lett volna, de ott abban a pillanatban valami örömteli bizsergés futott végig rajtam.

Talán az akcentusa miatt. Nekem valahogy minden nagyon bejön, ami olasz. Ez a gyengém, most mit csináljak?

– Dante – Christian hangjának nyugodt felszíne alól olyan élt véltem kihallani, ami képes lett volna az ember csontját is felhasítani. – Elkésünk a megbeszélésünkről.

Nem úgy tűnt, mintha Dante izgatná magát.

Egy másodpercig még a kezében tartotta a kezemet.

– Örülök, hogy megismerhettem, Stella. Biztos vagyok benne, hogy találkozunk még. – Elnyújtott szavai között mintha egy csipetnyi nevetés is bujkált volna.

Mindenesetre volt egy olyan sanda gyanúm, hogy ez a vidámság nem nekem szól, hanem sokkal inkább a mellettünk álló férfinak, aki ádáz tekintettel figyelt bennünket.

– Köszönöm! Én is nagyon örülök. – És már majdnem rámosolyogtam Dantéra, de valami azt súgta, ez most nem lenne okos húzás. – És szép estét! – mondtam, majd Christianra pillantottam. – Kellemes estét, Mr. Harper. És kösz a fuvart!

Még egy leheletnyi incselkedő vidámságot is vittem a hangomba, hátha a korábbi abszurd formalitásunk felidézésétől megenyhül az a kőkemény arca.

De a szeme se rebbent, ahogy kicsit fejet hajtott.

– Jó éjt, Ms. Alonso!

Ha nem, hát nem.

Christiant és Dantét otthagytam az előcsarnokban, hadd bámulják csak őket az arra járók, és felmentem a lifttel a lakásomig. Tekintettel a washingtoni épületek magasságát korlátozó rendeletre, olyan közel voltam egy tetőéri luxuslakosztály magasságához, amennyire csak lehettem anélkül, hogy konkrétan beköltöztem volna Christian tizenegyedik emeleti lakásába.

Nem tudom, mitől változott meg ilyen gyorsan a hangulata, de van nekem elég gondom anélkül is, hogy az ő lelkivilágán rágódnék. Beletúrtam a táskámba, és próbáltam előhalászni a kulcsomat, a sminkkészlet, a számlák, nyugták meg a hajgumik közül.

Tényleg nem ártana már kitalálni valamit erre is.

Némi keresgélés után végre a kezemben éreztem a kulcsot.

Épp bedugtam a zárba, amikor ismerős borzongás futott végig rajtam, és még a hátamon is felállt a szőr.

Felkaptam a fejem.

A folyosón nem volt senki rajtam kívül, de a fűtés halk zümmögése hirtelen baljós felhangot kapott.

Egy pillanatra névtelen levelek és lesből készül fényképek emlékei villantak be az agyamba, amitől hirtelen levegőt is alig kaptam, de gyorsan próbáltam elhessegetni a gondolatot.

Ne legyél már paranoiás!

Ez már nem az a régi ház a kampusz mellett, aminek még csak riasztója sem volt! A Mirage-ban vagyok, Washington egyik legjobban őrzött lakóépületében, és már vagy két éve nem is hallottam róla.

Annak az esélye, hogy majd pont itt fog felbukkanni, nagyjából egyenlő a nullával.

Ennek ellenére elég nehéz volt kitörni ebből a dermedtségből, ami minden tagomat lebénította. Gyorsan kinyitottam az ajtót, és beléptem a lakásba.

A lámpák egyből felkapcsolódtak, bezárkóztam, még a biztonsági láncot is a helyére tettem.

Aztán végignéztem minden szobában a legutolsó zugot is, és végre meggyőződtem róla, hogy sem a szekrényemben, sem az ágyam alatt nem lapul senki.

Minden rendben. Nem tért vissza. Biztonságban vagyok.

De biztonság ide vagy oda, valahogy mégis ott maradt bennem az a furcsa érzés. Meg voltam győződve, hogy valaki igenis leskelődött utánam a folyosón.

2. FEJEZET

Christian

A KÖNYVTÁR AJTAJA CSENDES KATTANÁSSAL csukódott be mögöttem. Lassú, megfontolt léptekkel haladtam át a helyiségen, és megálltam az elegáns ülőgarnitúra előtt az olvasósarokban, ahol Dante már kényelembe helyezte magát egy pohár skót whiskyvel.

Az állkapcsomban megremegett egy izom.

Ha nem lenne a hosszú közös múltunk, és ha nem lennék a lekötelezettje amiatt a bizonyos szívesség miatt, amit megtett nekem, már belevertem volna a fejét a bárkocsiba.

Nem csak azért, mert csak úgy, egy szó nélkül kiszolgálta magát az én piámból, hanem az iménti nem éppen szórakoztató műsora miatt is, amit az előcsarnokban adott elő.

Nagyon rühellem, ha valaki az engedélyem nélkül hozzányúl ahhoz, ami az enyém.

– Ne vágj már ilyen morcos képet, Harper! – kortyolt bele lassan az italába. – Mert úgy maradsz, aztán akkor már nem fogsz annyira bejönni a nőknek.

A rideg mosolyomból eléggé egyértelmű volt, hogy mennyire érdekel a hülye dumája.

– Talán, ha megfogadnád a saját tanácsodat, te is alhatnál egy szobában a menyasszonyoddal.

A hunyorgó szeme láttán némi elégtételt éreztem a mellkasomban. Ha az én gyengepontom Stella, akkor az övé egyértelműen Vivian.

Engem nem különösebben érdekelt, hogy vannak egymással, de remekül elszórakoztatott, hogy folyton vicsorogni kezdett, ha csak szóba hoztam a menyasszonyát, akit állítása szerint szívből utált.

Lehet, hogy nekem is megvannak a magam problémái, de Dante gondjai jelenleg kétmilliárd dollárba fájnak neki.

– Jogos – mordult fel csendesen. A vigyor eltűnt a képéről, felvette a pléhpofát, és egy pillanat alatt megint ugyanaz a seggfej lett, akit olyan jól ismertem már. – De nem azért jöttem, hogy Vivianről vagy Stelláról beszélgessünk, úgyhogy inkább térjünk rá az aktuális problémára. Mikor szabadulhatok meg végre attól az istenverte festménytől? Már nagyon bántja a szememet.

Életem másik titokzatos nőjének említése hirtelen elhomályosította a sötét hajfürtök és zöld szemek emlékét.

Magda. Ez a festmény azóta, hogy először a birtokomba került, szinte folyamatosan veszélybe sodorta a létezésemet. És nem is annyira önmaga miatt, hanem inkább amiatt, amit számomra jelentett.

– Senki se mondta, hogy akaszd ki a galériádba – léptem a bárhoz, és töltöttem magamnak egy italt. Dante, ez az istenverte barom, arra nem volt képes, hogy rátegye a kupakot a legjobb skót whiskymre. – Felőlem aztán egy szekrénybe is beteheted.

– Ja, fizessek ki egy valag pénzt érte, aztán meg tegyem egy szekrénybe, mi? Az aztán tényleg nem lenne gyanús senkinek. – A szarkazmus elmélyítette a hangját.

– Ez a te problémád. Én csak javasoltam rá egy megoldást – vontam meg a vállamat. – Arról már nem tehetek, hogy nem vagy hajlandó elfogadni. Amúgy meg csak a rend kedvéért megjegyezném, hogy… – letelepedtem vele szemben a fotelba – …azt a bizonyos valag pénzt én fizettem ki, nem te.

Persze ezt nem vertük nagydobra. A nyilvánosság úgy tudta, hogy a világegyetem egyik legrondább műalkotásának Dante Russo lett az új büszke tulajdonosa. Persze a közvélemény néhány ügyesen hamisított dokumentumnak köszönhetően arról is meg volt győződve, hogy ez az undorító ocsmányság valójában felbecsülhetetlen értékű festmény, amelyért akár ölni is érdemes.

Valójában nem akartam ilyen nagy port kavarni, de szükségem volt valami elfogadható magyarázatra, hogy miért is költöttem annyit az őrzésére.

Nem voltak benne eget rengető üzleti titkok elrejtve, ahogy azt a jól értesültek sejteni vélték. Ugyanakkor igenis volt benne valami személyes, amit viszont soha nem osztottam volna meg senkivel.

Dante fürkésző szemekkel nézett rám a pohara felett.

– Nem értem, mit pörögsz rajta még mindig. Amire kellett neked, azt már megkaptad. Megtaláltad az árulót. Égesd el a francba azt a szart! Miután visszaküldöm neked – tette hozzá. – Már csak a látszat kedvéért.

– Megvan rá az okom.

Nagyon is jó okom van rá, de úgysem hinné el, ha elmondanám neki.

Képtelen lennék megsemmisíteni azt a festményt. Túl mélyen beleette magát a múltam széttöredezett darabjaiba.

Nem vagyok az az érzelgős fajta, de az életem két területén valahogy nem érvényesül a szokásos pragmatizmusom. Ez a kettő pedig Stella és Magda.

Axel viszont, az egyik volt alkalmazottam, aki ellopta a Magdát, és szépen átjátszotta a Sentinel, vagyis az egyik legnagyobb versenytársam kezére, pechjére nem tartozott ebbe a kivételes kategóriába.

Azt hitte, hogy a festmény szigorúan őrzött, azaz magas áron értékesíthető üzleti titkokat tartalmaz. Nem véletlenül, hiszen én pontosan ezt mondtam annak a pár embernek, akiket az őrzésükkel megbíztam.

Azt viszont még ők sem tudták, hogy számomra a festmény igazi értékét valami sokkal személyesebb dolog adja, és ebből mások egyáltalán nem tudnak hasznot húzni.

Axelt kirúgtam, aztán vártam egy ideig, hogy a Sentinel megnyugodjon, majd odabasztam egy kicsit a kibernetikai rendszerüknek, amitől a cég hirtelen milliókat veszített az értékéből. Ettől még nem mentek teljesen tönkre, mert egy olyan nagyságrendű támadást már vissza lehetett volna vezetni hozzám, de ennyi is elég volt, hogy egyértelmű legyen számukra az üzenet.

A Sentinel vezetői meg akkora marhák, hogy miután eladták, még megpróbálták vissza is lopni a festményt, amit bizonyára megtorlásnak szántak ellenem.

Persze semmilyen üzleti titokra nem bukkantak benne, de azt azért tudták, hogy valamiért nekem nagyon fontos ez a kis műalkotás. És ebben nem is tévedtek. Csak ugyebár a munkát nem valami balfasz ohiói bandavezérre kellett volna bízni.

Komolyan, szinte már nekem volt kínos, hogy a Sentinel ilyen bénán próbálta eltüntetni a nyomokat maga után.

A festmény jelenleg Dante gondjaira volt bízva, ami kettős célt szolgált: egyrészt nekem nem szúrta a szememet, másrészt pedig tőle senki nem merné megpróbálni ellopni, még a Sentinel sem.

Az a fickó ugyanis, aki utoljára tőle lopni próbált, három hónapig feküdt kómában, elvesztette két ujját, az arca a felismerhetetlenségig szét lett verve, és minden bordája eltörött.

Dante türelmetlenül felhorkant, de volt annyi esze, hogy ne provokáljon tovább.

– Jól van, de nem maradhat nálam örökké. Gyűjtőként ezzel totál lejáratom magam – morogta.

– Ugyan már, mindenki úgy tudja, hogy egy felettébb ritka, tizennyolcadik századi alkotásról van szó. Nem lesz semmi bajod – mondtam szárazon.

Valójában persze nem egészen két évtizede készült.

Amúgy engem is megdöbbentett, hogy milyen könnyű volt „felbecsülhetetlen értékű” műalkotássá minősíteni a hitelességét „igazoló” hamis dokumentumokkal.

– Már attól kifolyik a szemem, hogy nap mint nap rápillantok arra a borzadályra. – Dante végighúzta az ajkán a hüvelykujját. – Apropó borzadály: Madigant ma reggel hivatalosan is kizárták a Valhallából.

Az új téma súlya egy csapásra megváltoztatta a hangulatot.

– Hála az égnek!

Nagyon nem bírtam ezt a nyálas olajmágnást, akit ezúttal vagy fél tucat korábbi alkalmazottja perelt be szexuális zaklatásért. Ez a Madigan világéletében egy gennyláda volt, de most először tudták bíróság elé citálni.

A Valhalla Klub pedig mindig is az exkluzivitásával kérkedett, hogy oda még a világ leggazdagabb és leghatalmasabb emberei is csak meghívásos alapon kerülhetnek be. A tagok közül a legtöbben, engem is beleértve, időnként kevésbé legális tevékenységekbe is belefogtak. De azért valahol mégiscsak meg kell húzni a határt, és a klub úgy látta helyesnek, ha inkább távol tartja magát a Madigan pere miatt kirobbant médiacirkusztól.

Csak azon csodálkoztam, hogy eddig nem tették ki a szűrét.

Dante és én egy ideig még beszélgettünk a perről meg az üzleti ügyekről, aztán egyszer csak elnézést kért, és felkapta a telefonját.

A közel negyven divat-, szépségápolási- és életmód-márka kizárólagos forgalmazását magáénak tudó Russo-csoport vezéreként az ébren töltött óráinak felét a telefonjához tapadva töltötte.

Így, hogy a beszélgetőpartnerem egy időre kiesett a képből, a lelki szemeim előtt ismét megjelent az a bizonyos barna nő.

Az agyamban gyakran kaotikusan kergették egymást a gondolatok, de ő valahogy biztos pontként újra és újra visszatért.

Egy idő után a gondolataim mintegy maguktól körülötte kezdtek forogni.

Az a kép, ahogy sétált a havas utcán, ahogy a hajába belekapott a szél, és a szeme jádeként ragyogott… És az a melegség, ami belőle áradt, mint amikor a napsugár vihar után áttör a fellegeken, egyszerűen mindent beterített.

Nem lett volna szabad engednem a lakbérből, amikor eljöttek megnézni a lakást, és rohadtul nem lett volna szabad engednem, hogy Jules kiköltözése után ő továbbra is csak a ráeső részt fizesse. Ahogy azzal a mondvacsinált ürüggyel sem kellett volna előállnom, hogy cserébe gondoskodjon a tetves növényeimről, csak azért, mert ez a szintű önzetlen engedmény a részemről már tényleg túl gyanús lett volna.

Amúgy magasról szarok azokra a növényekre. Csak azért vannak nálam, mert a lakberendezőm ragaszkodott hozzájuk, mondván, hogy „olyan elegánsan lekerekítik a teret”. Azt viszont tudtam, hogy Stella szereti a növényeket, úgyhogy ez azért mégiscsak jobb, mintha arra kértem volna, hogy a postámat intézze.

Az, hogy ugyanabban a házban laktunk, totál kikészített. Folyton elterelte a figyelmemet minden másról. De persze ezért is csak magamat hibáztathattam.

A mellkasomat bosszúság apró lángjai emésztették. Bármennyire is utálom bevallani, Stella Alonso lett a gyengém.

Elővettem én is a telefonomat, és kis híján meg is nyitottam egy bizonyos közösségimédia-alkalmazást, de szerencsére még időben észbe kaptam. Úgyhogy inkább bepötyögtem a saját titkosított mobilhálózatom kódját.

Ez ugyan nem tudott annyit, mint amit a laptopomra telepítettem, de ez is épp elég erős volt.

Valahogy muszáj volt levezetnem a felgyülemlett frusztrációt, és erre a célra a mai napon John Madigan felelt meg a leginkább. Nála jobb célpontot keresve sem találhatnék.

Lehívtam a készülékei listáját. Ott volt minden: telefonok, számítógépek, az okos hűtőszekrénye, a bluetoothos ébresztőórája, meg az ezekhez tartozó felhasználói fiókok.

Nem egészen öt perc alatt meg is találtam, amit kerestem: egy videófájlt, amelyen a hülyéje rögzítette, ahogy arra kényszeríti az asszisztensét, hogy szopja le, utána meg küldött egy sor undorító üzenetet a jelenetről az egyik haverjának, akivel együtt szokott golfozni.

Aztán a golfos haver e-mailjéről az egészet továbbítottam az ügyészségnek. Ha csak egy kicsit is értenek a munkájukhoz, akkor meg tudják győzni a bíróságot arról, hogy ez bizonyítékként igenis felhasználható. Az üzeneteket a legnagyobb médiacégekhez is eljuttattam. Hadd szórakozzunk egy kicsit!

Aztán csak azért, mert rohadtul nem bírtam Madigan képét, a legmenőbb részvényeit lecseréltem a lehető legócskább értékpapírokra, a bankszámláiról pedig jelentős összegeket utaltam át adományként a szexuális erőszak ellen fellépő szervezeteknek.

Minden egyes kattintás segített egy kicsit, és lassan kezdett is oldódni a feszültség az izmaimban.

Egy ilyen jól irányzott kibertámadás jobban felüdíti az embert, mint a legjobb masszázs.

Épp akkor vágtam zsebre a telefonomat, amikor Dante belépett.

– Vissza kell mennem New Yorkba – mondta, és már fel is kapta a zakóját a kanapé támlájáról. Elég ingerültnek látszott. – Van egy kis… személyes ügyem, amit el kell intéznem.

– Sajnálattal hallom – mondtam megértőn. – Kikísérlek. – Megvártam, amíg félig kilép az ajtón, majd hozzátettem: – Ez a bizonyos személyes ügy esetleg nem arról szól, hogy Vivian volt pasija felbukkant a házad előtt, ugye?

A szemében meglepetés látszott, ami aztán egy pillanat alatt haragba ment át.

– Mit a faszt műveltél már megint, Harper?

– Én csak segítettem a menyasszonyodnak találkozni egy régi barátjával. – Elég volt egyetlen SMS „Viviantől”, és az ex már rohant is hozzá. Szánalmas kis módszer, de működik. – Mivel annyira imádsz baszakodni velem, gondoltam, viszonzom a szívességet. Ja, és Dante? – tettem a kezem a kilincsre. Dante haragja szinte lüktetett a folyosón, de majd megbékül. Lehetett volna annyi esze, hogy nem adja le azt a kis műsort az előcsarnokban. – Ha még egyszer hozzányúlsz Stellához, örökre búcsút mondhatsz a kis menyasszonyodnak.

A következő pillanatban már be is vágtam az ajtót.

Dante volt az első ügyfelem, és nagyon régóta vagyunk barátok. Nem túl gyakran fordult elő, hogy így odabasztam neki.

De ahogy mondtam, nem bírom, ha mások hozzányúlnak ahhoz, ami az enyém.

Megigazítottam az ingujjamat, és visszamentem a könyvtárba. Körülnéztem a helyiségben, a tekintetem a kandalló felett kifüggesztett óriási bekeretezett kirakós képen nyugodott meg.

A tízezer apró puzzle-darabka egy lélegzetelállító szivárványt rajzolt ki, amelynek vonalai háromdimenziós gömbhatást keltettek.

Négy hónapomba telt, mire kiraktam, de megérte.

Imádtam a keresztrejtvényeket, meg az ilyen kirakós játékokat, a rejtjeles üzeneteket, mindent, ami kihívást jelentett. Egyszerűen nem bírtam betelni ezekkel. Mindegy, csak legyen valami, ami stimulál. Valami, ami képes egy kicsit jobb színben feltüntetni előttem a világot, amely amúgy mindig öt lépéssel a hátam mögött kullog.

És minél nehezebb egy rejtvény, annál nagyobb az élvezet, de annál jobban rettegtem is a megoldásától.

Eddig csak egyetlen rejtvényt nem sikerült megoldanom. Egyelőre.

A hüvelykujjammal végigsimítottam a zsebemben a kis türkizkék gyűrűn.

De ha sikerül, akkor egyszer és mindenkorra magam mögött tudhatom majd ezt a nyugtalanító megszállottságomat Stella Alonso iránt.

3. FEJEZET

Stella

Február 25.

MÁR HÁROM NAPJA TUDOM, hogy a Greenfield emelni fogja az árat, de még mindig fogalmam sincs, hogy fogom megoldani.

Keresek másik munkát is, de jelenleg minden bizodalmam abban van, hogy ez a vacsora a Delamonte-tal jól sikerül majd. Brady meg van győződve róla, hogy ez tulajdonképpen meghallgatás lesz a márkanagyköveti pozíciójukra, és a várható bevétel valahol a hat számjegyű tartomány közepére tehető… Már ha én kapom meg.

Azt hiszem, soha nem akartam még ennyire, hogy egy üzlet összejöjjön.

Nemcsak azért, mert a greenfieldes problémámat – legalábbis a következőre naptári évre – bizonyára megoldaná, hanem azért is, mert a Delamonte egy olyan márka, amellyel mindig is szerettem volna dolgozni. Ez volt az első dizájner-márkám, amit az életben megvásároltam. Persze csak egy parfüm volt, és akkoriban még csak gimibe jártam, de akkor is.

Imádtam azt a parfümöt, és szívesen lemondanék minden más márkával való együttműködésről, ha velük sikerülne összejönnöm.

Bárcsak tudnám, pontosan mit is szeretnének, hogy annak megfelelően készülhessek fel! De még csak azt sem tudom, hány bloggert hívtak meg rajtam kívül erre a bizonyos vacsorára.

Mindegy, majd megtudom, ha ott leszek.

Addig is… kívánj szerencsét! Szükségem lesz rá.

Amiért ma hálás vagyok:

1. Croissant

2. Washington – New York vasútvonal

3. Brady (de neki erről egy szót se, mert folyton ezzel fog kérkedni)

____________

A New York-i utam katasztrófák egész sorozata volt. Szombaton vonattal mentem fel, és amint beléptem abba a belvárosi házba, ahol a Delamonte vacsorát tartották, egyből tudtam, hogy a menedzseremnek, Bradynek igaza volt. Ez tényleg meghallgatás lesz.

Ugyanis nem volt itt más, csak a Delamonte emberei, meg a meghívott bloggerek.

És bár hatan voltunk meghívva, Luisa, a Delamonte vezére a koktélozás közben egy órán át szinte végig az influenszervilág legújabb csillagairól, Rayáról és Adamről ömlengett, akik egyedüli párként szintén ott voltak.

Alig tudtam szóhoz jutni mellette, annyira odáig volt attól, hogy Raya követőinek száma a múlt héten elérte az 1,4 milliót, meg hogy a párocska nemsokára Párizsba utazik.

Amikor egyszer nagy nehezen sikerült közbeszólnom, hogy a márka legújabb termékeiről kérdezzek, Luisa mindössze egy háromszavas válaszra méltatott, majd ismét Rayához fordult.

Ha a szüleim ezt látnák, simán kitagadnának pusztán azért, mert Alonso létemre képtelen vagyok egy eseményen a figyelem középpontjába kerülni.

Szóval ez volt az első katasztrófa.

A második akkor következett be, amikor már mindenki helyet foglalt, és hozták az előételt.

– Elnézést a késésért! – Ez a hang… egyből éreztem a sokkot a mellkasomban. – Nagy volt a forgalom.

Ne! Ilyen nincs!

Szerintem annak, hogy a fejemre essen egy meteorit, nagyobb volt az esélye, mintsem hogy a Mirage falain kívül egy héten belül kétszer is összefussak Christian Harperrel. New Yorkban meg aztán pláne.

De amikor felpillantottam, tényleg ott volt. Ő volt az.

Remekbe szabott járomcsont, whiskyszínű szemek, bűn és veszedelem egyetlen hibátlan öltönybe csomagolva.

Az étel egy pillanat alatt mintha elhamvadt volna a nyelvemen. Mindazon emberek közül, akiket nagyon nem szerettem volna, ha tanúi lesznek a totális blamázsomnak, ő állt a lista élén.

És nem is azért, mert mit gondol majd rólam. Inkább azért, hogy nem gondol majd rólam semmit. Hiszen szinte idegen volt számomra, mégis jobban bánt velem, mint azok, akiknek az lett volna a dolguk, hogy feltétel nélkül szeressenek.

Ezt én nem fogom kibírni…

Luisa persze rögtön felpattant, és vehemens öleléssel üdvözölte, aztán röviden bemutatta, bár abból én nem sokat hallottam, mert úgy zúgott a vér a fülemben.

– …A Harper Security vezérigazgatója… régi barátom…

Christian közben végig udvarias képet vágott, az arcáról szinte közöny sugárzott, de amíg Luisa beszélt, végig az én szemembe nézett, és hát mit mondjak, abban a nézésben aztán minden volt, csak közöny nem.

Komor pillantásából tisztánlátás áradt, mintha minden maszkomat le tudná hántani, és pontosan látná az alattuk rejtőző kislány összetört lelkének darabkáit.

És mintha az ő szemében az ilyen „töröttség” már önmagában is szép volna.

Éreztem, ahogy a nyugtalanság parázsként izzik bennem, és egy pislogással mindjárt meg is szakítottam a kapcsolatot.

Az képtelenség, hogy ő közben ezekre a dolgokra gondolt.

Hiszen nem is ismer engem.

Luisa lassan azért befejezte minden bemutatások leghosszabbikát, de csak azután, hogy Christian megindult felém. Ekkor vettem észre, hogy mindössze egy üres hely van az asztalnál.

Közvetlenül mellettem.

– Stella! – Mély hangjából gyengéd melegség áradt. Olyannyira, hogy borzongás futott végig a gerincemen. – Milyen kellemes meglepetés!

Megszorítottam a villámat, aztán gyorsan el is engedtem, ahogy kifújtam a levegőt.

– Christian! – Nem mondhattam „Mr. Harpert”, ha ő egyszer már a keresztnevemen szólított.

Most először mondtam ki így a keresztnevét, és a szótagok a vártnál egy gondolatnyival tovább időztek a nyelvemen. Nem volt kellemetlen, de talán az én ízlésemnek kicsit túlságosan is intim.

Ellenálltam a késztetésnek, hogy fészkelődni kezdjek a helyemen, amíg ő lebámult rám, az arca nyugalmat tükrözött, de a szeme olyan volt, mint a forró, olvadt borostyán, ahogy a tekintetével végigmért a fejem búbjától a ruhám szegélyéig.

Az egész nem tartott tovább pár másodpercnél, mégis a pillantása nyomán mintha mindenütt tűz gyúlt volna a bőrömön.

Csak nyugodtan, lazán, összeszedetten!

– Nem is tudtam, hogy… – kerestem a megfelelő kifejezést – …kapcsolatban állsz a Delamonte-tal.

Nem ez volt a megfelelő szó, de nem jutott jobb az eszembe. Az asztalnál mindenki vagy divatblogger volt, vagy a Delamonte-nál dolgozott. Christian viszont valahogy egyik csapatba sem illett bele.

– Nem is állok – mondta fanyarul.

– Akkor talán titokban divatbloggerkedsz? – kerekedett el a szemem, miközben a hangomból áradt a tettetett meglepetés. – Várj, hadd találjam ki! A blogodnak az a neve, hogy… Öltöny és whisky. Nem? Fegyverek és rózsák. Ja, nem, az már foglalt… – doboltam az ujjammal az asztalon. – Nyakkendő és…

– Ha befejezted… – Nem hittem volna, hogy Christian hangja lehet még szárazabb is. – …esetleg helyet is cserélhetnénk.

Abbahagytam a dobolást.

– Mert? Miért?

Eredetileg a Luisa melletti hely lett volna az övé, akit viszont a másik oldalon túlságosan lekötött a beszélgetés Rayával – ki mással? –, így észre sem vette, hogy Christian nem ül le mellé.

– Nem szeretek sarok mellett ülni.

Kétkedő pillantást vetettem rá.

– És mit csinálsz, ha négy szék van egy asztal körül? Ott mindenki sarok mellett ül.

A kérdésemre csak egy türelmetlen pillantás volt a válasz.

Nagy sóhaj kíséretében felálltam, és helyet cseréltem vele. Már így is kezdtük magunkra vonni a többiek figyelmét, nem akartam jelenetet rendezni.

Kicsit aggódtam, hogy Luisa majd kiakad, hogy elfoglaltam a díszvendégnek fenntartott helyet, de ahogy telt az idő, kiderült, hogy Christian furcsa kis húzása felettébb előnyös volt számomra.

Hiszen így már közvetlenül Luisa mellett ültem, akit ez egyáltalán nem zavart, és rögtön felém is fordult, amikor Raya kimentette magát, hogy kimegy a mosdóba.

– Köszönöm, hogy feljöttél New Yorkba. Tudom, hogy részedről ez nagyobb áldozat, mint a többiektől – Luisa koktélgyűrűje megcsillant a lámpa fényében, ahogy az italát kortyolgatta.

– Ugyan… – Mintha bárki is vissza tudna utasítani egy ilyen meghívást, ahol a Delamonte vezetőségével vacsorázhat. – A világért sem hagytam volna ki.

– Azon tűnődtem, vajon miért nem költözöl ide. Hiszen a divatszakmában itt sokkal több a lehetőség, mint Washingtonban.

Ez egyszerre hangzott kíváncsinak és rosszallónak is, mintha direkt lennék olyan bárgyú, hogy nem keresem a szomszéd zöldebb füvét.

Rám ez amolyan közvetett emlékeztetőként hatott, hogy itt végül is Maura ellátása és még sok minden más forog kockán, úgyhogy egyből éreztem is a gombócot a torkomban, mintha egy vattacsomót próbáltam volna lenyelni.

– Szeretnék a családom közelében maradni. – Maura végül is olyan volt nekem, mintha a családomhoz tartozna, úgyhogy ez nem is volt hazugság. – Ennek ellenére már én is gondolkodtam rajta, hogy talán ide kellene jönnöm.

Ez sem volt hazugság. Valóban megfordult már a fejemben, hogy New Yorkba költözöm. Bár abban azért biztos voltam, hogy ez egyhamar nem fog bekövetkezni.

– Egyébként gratulálok a csodálatos divathéthez! – irányítottam a beszélgetést valamivel relevánsabb témára. Hiszen nem azért jöttem, hogy a magánéletemről csevegjek. Hanem azért, hogy megállapodást kössek. – Nekem nagyon bejöttek azok a pasztellszínek.

Luisa szeme egyből felcsillant a cég legújabb őszi/téli kollekcióját bemutató esemény említésére, és néhány perc múlva már elmélyülten vitattuk meg azokat az aktuális trendeket, amelyek a nemrég megrendezett New York-i divathéten rajzolódtak ki előttünk.

A munkám miatt személyesen nem tudtam eljönni – a DC Style csak a vezető szerkesztőknek biztosította hivatalból a lehetőséget, például Meredithnek – de a várva várt bemutatókat én is megnéztem az interneten.

Amikor Raya visszatért a mosdóból, savanyú képpel konstatálta, hogy Luisa és én élénk beszélgetésbe merültünk. Amennyire tudtam, próbáltam nem foglalkozni vele.

Raya és én korábban még jóban voltunk. Amikor két éve elindította a blogját, még hozzám fordult tanácsért. Én szívesen meg is osztottam vele, amit a témában szerintem tudni érdemes, de mióta több követője lett, mint nekem, már az üzeneteimre sem válaszol. Manapság a kapcsolatunk csak egy-egy hellóra korlátozódik, ha ne adj isten összefutottunk valami rendezvényen.

Az üstökösszerű felfutása közvetlenül visszavezethető az Adammel való kapcsolatára, aki maga is menő influenszer, csak ő az utazásokra összpontosít.

Amikor tavaly elkezdtek randizni, mindkettejük nézettsége az egekbe szökött.

Köszönhetően a kölcsönös promóciónak, na meg annak, hogy tudatosan igyekeztek is kielégíteni a nyilvánosság kukkolóvágyát azzal, hogy a szerelmi életük részleteit is megosztották a követőikkel.

Én meg, aki már csaknem egy évtizede blogoltam, az utóbbi egy évben szépen megrekedtem kilencszázezer követőnél. Persze ez még mindig szép szám, és hálás is voltam minden követőért, (kivéve persze a botokat meg azokat a hátborzongató fickókat, akik úgy tekintenek az Instára, mintha az valami randi-app lenne), de attól még a számok nem hazudnak.

A közösségi médián a teljesítményem stagnált, és fogalmam sem volt, hogyan tudnám újra felturbózni.

Aztán egyszer csak megakadtam, egy mondat kellős közepén sikerült elfelejtenem, hogy mit is akartam mondani.

Raya úgy csapott le a pillanatnyi csendre, mint keselyű az oszladozó tetemre.

– Luisa, mesélnél nekem valamit a Delamonte milánói szövetarchívumáról? – terelte magára megint a vezérigazgató figyelmét. – Adam és én tavasszal Olaszországba utazunk, és…

Éreztem, ahogy a bosszúság szinte feltépi az ereimet, ahogy Raya sikeresen eltérítette a beszélgetést.

És már nyitottam is a számat, hogy félbeszakítsam őket. Szinte láttam magam előtt, ahogy megteszem, de ez csak a képzeletemben működött. A valóságban a szavak nem tudtak áttörni a neveltetésem és az egész életemen át elkísérő szociális szorongásom szűrőin.

Hármas számú katasztrófa.

Valószínűleg rajtam kívül senki sem élte volna meg katasztrófának azt, hogy Raya félbeszakította a beszélgetését, de az én agyam nem igazán tudta felfogni a leheletnyi különbséget egy kisebb hullámvölgy és a totális megsemmisülés között.

– Ügyes voltál.

A szívem kihagyott egy ütemet, ahogy meghallottam Christian hangját.

– Miben?

– Ahogy Luisával beszélgettél – biccentett arrafelé. Nem is vettem észre, hogy odafigyelt a beszélgetésünkre. Pedig közben a mellette ülő másik vendéggel is dumált kicsit. – Bír téged.

Kétkedő pillantást vetettem rá.

– Épp csak öt percet beszélgettünk.

– Ahhoz elég egy perc is, hogy jó benyomást tegyél valakire.

– Nem, szerintem egy perc nem elég ahhoz, hogy megismerjünk valakit.

– Ahhoz valóban nem – emelte Christian az ajkához a borospoharát. Szavai már könnyedebbek voltak, de így is tökéletesen érthetően beszélt. – De én azt mondtam, hogy ahhoz elég egy perc is, hogy jó benyomást tegyél valakire.

– Igen? És rád milyen benyomást tettem?

Ez a kérdés úgy szikrázott és sziszegett közöttünk, mint egy nagyfeszültségű elektromos vezeték, és úgy szívta el előlem az oxigént, hogy minden egyes lélegzetvétel kész kínszenvedés volt.

Christian precíz mozdulata, ahogy a poharát letette az asztalra, szinte lüktetett ereimben.

– Ne tégy fel olyan kérdéseket, amelyekre nem akarod hallani a választ.

A fájdalmas meglepetés érzése mart bele a mellkasomba.

– Te jó ég! Ennyire szörnyű?

Emlékeim szerint az első találkozásunk teljesen korrektre sikeredett. Két szót, ha váltottunk.

– Nem. – Ez az egyetlen szó határozott simogatás volt a bőrömön. – Ennyire jó.

A melegség végigszáguldott a bőrömön.

– Ó! – próbáltam valahogy nem mutatni, hogy a lélegzetem is elakadt. – Hát, ha esetleg kíváncsi lennél, nekem mi volt az első benyomásom rólad, akkor az, hogy nagyon jól öltözöl.

Amúgy ez a második benyomásom volt. Az elsőt valójában az arca tette rám. Olyan tökéletes és szimmetrikus, hogy a tankönyvekbe is be lehetne tenni az aranymetszés szemléltetésére.

De persze ezt akkor sem vallanám be neki, ha fegyvert szegezne a fejemhez.

Mert ha megtenném, azt hihetné, hogy flörtölök vele, azzal pedig olyan kukacos konzervet nyitnék ki, amivel tutira nem akarok foglalkozni.

– Jó tudni – mondta ismét azon a száraz hangon.

Felszolgálták a desszertet, amit ő egyetlen fejcsóválással visszautasított.

Én viszont előbb beleharaptam a csoki tortába, és csak azután tettem fel a lehető leglazábban a következő kérdést:

– Honnan tudod, hogy Luisa bír engem?

– Tudom.

Ha Christian másokkal is így beszélget, kész csoda, hogy még nem próbálta senki beleszúrni a kését valamelyik üzleti tárgyalásán.

Vagy az is lehet, hogy megpróbálták, csak nem jött össze.

– Ez nem válasz a kérdésemre.

– Lu, lejössz valamikor mostanában Washingtonba? – kérdezte, mintha meg se hallotta volna az iménti megjegyzésemet, és mintha Raya, akivel Luisa épp beszélgetett, ott se lett volna.

– Még nem tudom – nézett rá Luisa kíváncsian. – Mert?

– Stella épp most mesélt nekem egy helyről, amely tökéletes lenne a férfiruha-fotózásra.

Kis híján félrenyeltem a tortát.

– Valóban? – Luisa megújult érdeklődéssel pillantott rám. – Nahát, a legjobbkor. A helyszínesünk folyton azzal nyaggat, hogy milyen nehéz olyan helyet találni, ami meg is felel a témának, még sincs eltúlozva. Hol van ez a bizonyos hely?

– A… – Lázasan törtem a fejem, és közben átkoztam Christiant, hogy ilyen helyzetbe hozott.

A francba is, milyen hely jöhet szóba Washingtonban, ami megfelelne egy férfiruha-fotózásra?

– Azt mondtad, valami régi raktár vagy ilyesmi? – dobta be a mentőövet Christian.

És abban a pillanatban megvilágosodtam.

Hát persze! A város szélén tényleg van egy régi gyárépület, ahol már párszor mi is fotóztunk. A nyolcvanas években még nagyban ment ott a termelés, de aztán a tulajdonos Philadelphiába tette át a székhelyét. Új tulaj nem lett, az épület azóta is üresen áll. Benőtte a gaz és a borostyán.

Elég nehéz megközelíteni, de a zöld növényzetnek és az acélnak ez a fajta kontrasztja olyan elbűvölő hangulatot áraszt, ami kitűnően megfelel a luxustermékek fotózására.

De Christian honnan tud erről?

– Igen – fújtam ki a levegőt, és Luisára mosolyogtam. – Konkrét címe nincsen, de szívesen megmutatom neked, vagy a csapatod valamelyik tagjának, hogyan juthattok el oda, ha esetleg érdekel.

Luisa elgondolkodott, és közben alig hallatóan az asztalhoz ütögette a körmét.

– Persze, hogy érdekel. Tudsz esetleg mutatni pár képet a helyről?

Előhívtam néhány korábbi fotómat, és megmutattam Luisának, akinek egyből elkerekedett a szeme, és helyeslően bólogatott.

– Istenem, ez csodaszép! El tudnád küldeni? Muszáj megmutatnom őket a helyszínesnek…

A szívem majd kiugrott a helyéről, amikor Luisa megadta a mobilszámát, hogy elküldhessem neki a linket, de amikor felpillantottam, a lelkesedésem rögtön el is párolgott, amint megláttam, hogy Raya és Adam nagy hévvel suttognak egymásnak valamit, és időnként felém pillantanak.

A szorongás méhrajként zsongott a bőröm alatt.

Ez a sutyorgás visszarepített a felső tagozatba, amikor mindenki a szája elé tette a kezét, és úgy kuncogott, ha beléptem egy terembe. Túl korán nyúltam meg, tizenhárom éves koromban már jóval magasabb voltam az osztálytársaimnál. Ehhez társult még a sovány testalkatom, úgyhogy elég esetlen voltam ahhoz, hogy könnyű célpont legyek a többiek számára.

Azóta a testem már szép arányos lett, de a szorongás megmaradt.

– Mi is megtudhatjuk, hogy min derültök ilyen jót? – Christian könnyed kérdése mögött valami komor felhang rejlett, ami egy pillanat alatt letörölte a mosolyt Raya és Adam arcáról. – Hadd nevessünk mi is.

– Nem, ez csak egy személyes dolog volt – forgatta a szemét Raya, de az arcán látszott egy csipetnyi idegesség.

– Értem. Legközelebb kerüljétek az ilyesmit nyilvános összejövetelen. Nagyon udvariatlan.

Ez a kis helyreutasítás tulajdonképpen egész enyhe volt, de Christian olyan pokoli megvetéssel mondta ki ezeket a szavakat, hogy Raya arca egyből bíborvörös lett. Adam pedig ahelyett, hogy megvédte volna a barátnőjét, lesütötte a szemét, és falfehéren bámult a tányérjába.

Az egész incidens olyan rövid ideig tartott, ráadásul olyan halkan, hogy a többi vendég nem is vett észre belőle semmit. Még Luisa sem, mert annyira belemerült a mobiljába, és lázasan pötyögött be egy üzenetet (valószínűleg annak a bizonyos helyszínesnek).

– Köszönöm! – mondtam halkan, és közben azt kívántam, bárcsak bennem is lenne elég mersz ahhoz, hogy így helyre tegyem az ilyen tahókat.

– Bosszantottak – mondta Christian tárgyilagosan.

Ennek ellenére a gyomromba telepedő melegség a vacsora végéig, illetve egészen a búcsúig velem maradt.

Amikor fél órával később kiléptem az utcára, úgy éreztem, jelentősen javultak az esélyeim, hogy én kapjam meg a megbízást, na persze ez még korántsem volt biztos. Még mindig meg voltam győződve arról, hogy Luisa Rayát kedveli jobban, bármit is mondott erről Christian.

Apropó Christian…

Oldalra pillantottam, ahogy mellém lépett. Én egy kis boutique szállóban vettem ki egy szobát, ami Luisa házához egész közel volt, de volt egy olyan érzésem, hogy Christian nem ott szállt meg. Biztos van valami törzshelye New Yorkban, mondjuk a Carlyle vagy a Four Seasons, de tutira nem egy mindössze nyolcszobás panzió mindenféle extra szolgáltatás nélkül.

– Te követsz engem? – kérdeztem könnyedén, ahogy befordultunk egy mellékutcába.

Christian jelenléte önmagában uralta a járdát, magába szippantva az árnyékokat, amitől még inkább legyőzhetetlennek tűnt. Olyan csendes és halálos volt a fellépése, hogy maga a sötétség sem mert kikezdeni vele.

– Csak szeretném biztosan tudni, hogy épségben visszaértél a szállásodra – mosolygott.

– A múltkor az a fuvar, most meg ez. Te minden bérlőd sorsát ennyire a szíveden viseled?

A whiskyszínű szemekben egy pillanatra megcsillant a fény, amitől hirtelen forróság öntötte el az arcomat, de Christian nem állt le viccelődni.

– Nem – mondta tömören és egyszerűen, olyan magabiztossággal, hogy egyből érezni lehetett, ő nem az a típus, akinek bármiért magyarázkodnia kell. Ezután egy percig csendben sétáltunk, majd így szólt:

– Hogy válaszoljak a korábbi kérdésedre, onnan tudom, hogy Luisa kedvel téged, mert én már nagyon rég ismerem. Bármilyen ellentmondásosnak tűnik is, aki lenyűgözi, azt takarékra teszi. És inkább azokkal foglalkozik többet, akiknél még nem biztos a dolgában.

Lassan kezdtem hozzászokni ezekhez a hirtelen témaváltásokhoz, úgyhogy ezúttal már meg sem lepődtem.

– Lehet… – De majd inkább akkor hiszem el, ha már aláírtuk a szerződést. – Egyébként honnan ismered?

Luisa húsz évvel volt idősebb Christiannél, ami persze nem jelent semmit. Az idősebb nők gyakran bújnak ágyba fiatalabb férfiakkal. Ez megmagyarázná, hogy miért volt annyira oda, amikor meglátta Christiant.

Nem tudom miért, de ebben a pillanatban önkéntelenül is összevontam a szemöldökömet.

– Az unokaöccse a barátom. És nem, soha nem feküdtem le vele – mondta egy csipetnyi vidámsággal a hangjában.

Az arcom forróbban lángolt, de szerencsére a hangom hűvös maradt és nem is remegett.

– Köszönöm a kiegészítést, de abszolút nem érdekel a szerelmi életed – mondtam, és fenséges mozdulattal felszegtem az államat.

– Egy szóval sem említettem a szerelmet, Ms. Alonso.

– Oké, akkor nem érdekel a szexuális életed.

– Hm. Nagy kár!

Az a csipetnyi nevetés most felerősödött.

De hiába próbálkozik, engem nem fog behálózni.

– Neked talán – mondtam édesen.

Megálltunk a kis szálloda előtt. Az ablakokból kiszűrődő fény Christian arcának épp a felét világította meg, a másik fele árnyékban maradt. Fény és árnyék.

Egy érem két oldala.

– Csak még valami – mondtam, és a lélegzetem apró fehér felhő lett az arcom előtt. – Miért jöttél el ma erre a vacsorára?

Mert tuti nem azért, hogy Luisával dumálgasson. Vele alig beszélt pár szót.

A tekintetén egy pillanatra mintha árnyék suhant volna át, ami aztán alámerült a hűs borostyán mélységébe.

– Találkozni akartam valakivel.

Szavai belefolytak a közöttünk vibráló hideg levegőbe. Eddig észre sem vettem, mennyire közel állunk.

Bőr, fűszer és tél. Abban a pillanatban nem létezett semmi más, de aztán Christian hátralépett, és a szálloda bejárata felé biccentett. Egyértelműen jelezve: el vagyok bocsátva.

Már nyitottam a szám, de inkább meggondoltam magam, és elléptem mellőle.

Egész addig le tudtam küzdeni a kíváncsiságomat, amíg el nem értem a forgóajtóig. De aztán megfordultam, félig arra számítva, hogy Christian már nem is lesz ott, de még mindig ott állt a lépcső alján. Sötét haj, sötét kabát, és az arca… így, félig árnyékban, valahogy még szívdöglesztőbb volt.

– Kivel akartál találkozni?

Olyan rohadt hideg volt, hogy szinte már perzselte a tüdőmet, de akkor is hallani akartam a választ.

Ekkor megcsillant valami a szemében, ami egyszerre volt vidám és veszélyes, de aztán egyszerűen elfordult, és úgy mondta:

– Jó éjt, Stella!

A szavai még akkor is a fülemben csengtek, amikor már elnyelte őt az éjszaka.

Fújtam egy nagyot, és leráztam bőrömről a bizsergést.

De amikor beléptem a szobámba, és ránéztem a telefonomra, egy pillanat alatt elfelejtettem Christiant, Luisát és az egész Delamonte vacsorát is. Beütött a negyedik katasztrófa.

A mobilomat egész estére a táskámban hagytam, mert nem akartam tahó módon kitenni az asztalra. Luisa megtehette, hiszen mégiscsak ő volt a házigazda. Ő azt tesz, amit akar.

De ez a profizmus látszatát keltő kis mutatványom a jelek szerint visszafelé sült el, mert a kijelző azt mutatta, hogy volt egy csomó nem fogadott hívásom. Meg jó pár üzenet Meredithtől. Az utolsót húsz perccel ezelőtt küldte.

Úristen!

Mi a franc történhetett? És mióta próbál ez elérni engem?

Tucatnyi lehetőség villant át az agyamon, ahogy visszahívtam. A szívem a torkomban dobogott, a tenyerem pedig nyirkos volt az izzadságtól.

Leégett az iroda, vagy elfelejtettem visszaküldeni a Prada táskát a…

– Stella! Kedves tőled, hogy visszahívtál! – A jéghideg üdvözlés úgy siklott végig a hátamon, mint egy hüllő.

– Nagyon sajnálom. Le voltam némítva, és csak most láttam, hogy…

– Igen, tudom, hol voltál. Láttalak Raya Instáján a háttérben.

Meredith ki nem állhatta a bloggereket, de azért szinte vallásos áhítattal követte őket a közösségi médiában. Hiszen fontos volt, hogy versenyben maradjon, és tisztában legyen az aktuális trendekkel.

A jelek szerint én voltam az egyetlen, aki ebben némi iróniát vélt felfedezni.

Nyeltem egy nagyot.

– Valami baj van? Miben segíthetek?

Mit nekem, hogy szombat este van, illetve mindjárt éjfél. A munka és a magánélet egyensúlya nem létező fogalom a magazinok junior alkalmazottainak életében.

– Volt egy kis gond a jövő heti fotózás előkészítésével, de megoldottuk, amíg te bulizgattál – mondta Meredith hűvösen. – Hétfőn majd megbeszéljük. Reggel pontban 7:30-kor várlak az irodámban.

Kinyomta. Egyből tudtam, hogy ez a kis kiruccanásom nem marad megtorlás nélkül.

Volt egy olyan sejtésem, hogy hétfőn reggel nyolckor már nem is lesz munkám.

4. FEJEZET

Stella

– KI VAGY RÚGVA.

Három szó. Négy szótag. Már szombat este óta próbáltam felkészülni rájuk lelkileg, de még mindig úgy ütöttek, mintha valaki gyomorszájon vágott volna.

Lélegezz! Be, kettő, három, négy. Ki, kettő, három, négy.

Hiába. Az oxigén nem tudott elhaladni a gombóc mellett a torkomban, és apró fekete pöttyök jelentek meg a szemem előtt, ahogy csak néztem ki a fejemből.

Meredith ott ült előttem. A kávéját kortyolgatta, és úgy lapozgatta a Women’s Wear Daily legfrissebb számát, mintha az iménti mondatával nem is változtatta volna az életemet tíz másodperces szkafander nélküli űrsétává.

– Meredith, ha bármit…

– Ne! – emelte fel unott arckifejezéssel a szépen ápolt kezét. – Tudom, mit akarsz mondani, de ez nem változtatja meg a döntésemet. Egy ideje már figyellek, Stella, és látom rajtad a lelkesedés teljes hiányát, a szombat este pedig az utolsó csepp volt a pohárban.

A vér rezes íze töltötte be a számat, olyan erősen haraptam meg a nyelvem.

A lelkesedés teljes hiánya? A lelkesedés teljes hiánya?

Az irodába minden reggel én érkeztem elsőként, és este én távoztam utolsóként. A fotózásokon én végeztem a munka dandárját, de ami az elismerést illeti, abból szinte semmit sem kaptam. Soha nem panaszkodtam, még akkor sem, amikor a legfelháborítóbb kérésekkel fordult hozzám, például hogy vegyem rá a Chanelt, hogy Párizsból huszonnégy órán belül küldjön nekünk néhány példányt az egyik limitált kiadású ruhájából.

Ha ez neki a lelkesedés teljes hiánya, akkor jobb, ha bele sem gondolok, mit tartana megfelelő szintű elköteleződésnek.

– Igen, tökéletesen látom rajtad – mondta Meredith, mert valószínűleg a hallgatásomat beleegyezésnek értelmezte. – Elismerem, remek stílusérzéked van, de ugyanez elmondható arról a másik ezer lányról is, akik ölni tudnának azért, hogy a te munkádat végezhessék. Nézd, nyilvánvaló, hogy te nem akarsz itt dolgozni. Ezt folyton ott látom a szemedben, amikor veled beszélek. Ami azt illeti, lehet, hogy eleve hiba volt téged felvenni ide. A blogodnak már annyi követője van, hogy tulajdonképpen versenytársnak is tekinthetlek, márpedig a munkaszerződésünk határozottan tiltja az alkalmazottak számára, hogy bármilyen formában támogassák a cég konkurenciáját. Az egyetlen ok, amiért eddig nem rúgtalak ki az volt, hogy ez a te kis másodállásod nem volt negatív hatással az itt végzett munkádra.

Meredith ivott még egy korty kávét.

– Ez szombat este megváltozott. Még a mai napon megkapod a hivatalos értesítést e-mailben, és a felmondási papírokat.

Elveszítettem az állásomat. Éreztem, ahogy a pánik elszorítja a tüdőmet. Ugyanakkor valami más is megjelent a lelkemben.

A harag.

Meredith mondhat, amit akar, de mindketten tudjuk, hogy régóta ki akart már rúgni. Ő a régi rendszer híve volt, nagyon nem nézte jó szemmel azokat a változásokat a divatszakmában, amiket a bloggerek hoztak, és most rajtam áll bosszút.

Talán ha emberszámba vennéd az alkalmazottaidat, én is lelkesebb lennék. Talán, ha nem lennél olyan bizonytalan a saját pozíciódban, te is látnád, hogy a blogom tulajdonképpen csak segít a magazinnak, és egyáltalán nem árt neki. És ha már itt tartunk, nem ártana, ha megnéznéd, amit a múlt héten posztoltam arról, hogy mit figyeljünk a bőrünk színén, mert ez a felső, amit ma sikerült kiválasztanod, egyáltalán nem passzol az arcodhoz.

Ezek a rám egyáltalán nem jellemző odaszólások már ott voltak a nyelvem hegyén, de szerencsére sikerült visszanyelnem őket, mielőtt elhagyták volna a számat, ami bizonyára egyet jelentett volna azzal, hogy totál elvágom magam a divatszakmában.

Valójában én nem is akartam mást, csak a divattal foglalkozni, és Maura közelében lenni. Ezért maradtam Washingtonban, és ezért vállaltam el ezt az állást DC Style-nál annak ellenére, hogy a szüleim folyton nyaggattak, hogy inkább olyasmivel foglalkozzam, ami „méltó egy Alonsóhoz.”

Sok mindent hajlandó voltam feladni másokért, de az álmomat nem… persze, attól az még bőven benne van a pakliban, hogy kiveszik a kezemből az irányítást, és egyszerűen kirúgnak.

– Értem – mondtam, és olyan mosolyt erőltettem az arcomra, ami tökéletesen passzolt a mellkasomat szorító feszültséghez.

– Ma délutánig szedd össze a holmidat – bökte még oda Meredith, és fel se nézett a monitor mögül. – Az íróasztalod mellett találsz dobozokat.

A bőrömet szinte perzselte a megaláztatás, ahogy kiléptem az irodájából, és odamentem az asztalomhoz. Persze az egész iroda tudta már. Voltak, akik szánakozón néztek rám, mások meg sem próbálták leplezni a kárörömüket.

De ez mind semmi ahhoz képest, amit majd a családomtól kapok, ha elmondom nekik, mi történt. Már eleve helytelenítették, hogy a divatra „pazarolom” a Thayeren szerzett diplomámat. Ha most megtudják, hogy még ki is rúgtak…

A kezem még remegett egy darabig, de aztán összeszedtem magam. Nem akartam megadni a többieknek azt az élvezetet, hogy végignézhessék, ahogy leizzadok itt előttük, úgyhogy egyszerűen felkaptam a dobozaimat, és annyi méltósággal sétáltam ki az irodából, amennyit csak ki tudtam préselni magamból.

Minden rendben lesz. Sőt már most minden rendben van.

Hívtam egy Ubert, de magára az útra nem igazán emlékszem. Végig azon rágódtam, mit szólnak majd a szüleim, ha ezt megtudják. Csalódottak lesznek, nem rejtik véka alá a rosszallásukat, és minden mondatukból csak úgy süt majd a „mi megmondtuk előre, hogy ez lesz”. Tuti, hogy a fél beszélgetés csak ezzel megy majd el.

Nem megmondtam, hogy egy divatmagazin az nem normális munkahely?

Nem megmondtam, hogy ne a blogodat bújd egész nap? Ez nem munka, ez csak hobbi.

Nem megmondtam, hogy kezdj valami értelmes dolgot a diplomáddal? Lehetnél környezetvédelmi jogász, mint az anyád, vagy elhelyezkedhetnél egy jó nevű újságnál is.

És ez még csak az egyik következmény a sok közül.

Arra inkább nem is akartam gondolni, hogy mindez milyen hatással lesz a pénzügyi helyzetemre, na meg hogy most aztán hogy fogok másik munkát találni.

A mellkasomban erős nyomást éreztem, de azért sikerült még épségben hazajutnom, mielőtt összeestem volna.

Az irodai cuccaimmal megpakolt kartondobozok hatalmas puffanással landoltak mellettem, ahogy lerogytam a nappali padlójára, és lehunytam a szemem.

Minden rendben.

Minden rendben.

Minden rendben.

A néma mantra arra tökéletesen megfelelt, hogy sikerült ismét normálisan vennem a levegőt. Ettől még nem dől össze a világ. Az alkalmazottakat időnként kirúgják, mindennap megesik az ilyesmi. Nekem pedig még mindig jön pénz a blogomból és az egyes márkák gyártóival kötött együttműködésekből.

Ha meg nagyon megszorulnék, el tudnék adni egy csomó ruhát is. Persze nem lenne nagy pénz, mert használtan még a dizájner-cuccokért se fizetnének sokat, de azért a semminél az is több.

Ha pedig tényleg minden kötél szakad, még mindig belemehetnék egy-egy jól jövedelmező olyan üzleti kapcsolatba, amiket korábban visszautasítottam.

Egyszerűen nem voltam hajlandó olyan márkákkal együttműködni, amelyeknek a termékeit nem szeretem őszintén. Brady a falra tudott mászni attól, hogy megválogatom, milyen ruhákat húzok magamra, illetve hogy milyen termékeket vagyok hajlandó egyáltalán a kezembe venni. Ez persze jelentősen korlátozta a bevételeimet, de én inkább keresek kevesebbet úgy, hogy valódi vagyok, mint hogy olyasvalamihez adjam a nevem, amiben nem hiszek.

Na, persze ez még akkor volt, amikor volt egy jól fizető állásom, ami remekül kiegészítette a vállalkozásom bevételét.

Minden rendben.

Minden rendben.

Minden…

A telefonom ismerős csengőhangja rántott vissza a valóságba, mielőtt még teljesen magam alá zuhantam volna.

Nagy nehezen kinyitottam a szemem, és ránéztem a kijelzőre.

Brady.

Nagy volt a kísértés, hogy hagyjam, hadd beszéljen a hangpostára, de ki tudja, lehet, hogy pont valamelyik függőben lévő együttműködéssel kapcsolatban tud valami jó hírrel szolgálni. Én most bármibe belemennék, ami pénzt hoz a konyhára.

Na jó, szinte bármibe.

– Halló? – A hangom kicsit rekedtesen szólt, de legalább nem bőgtem.

– Hogy ment? – A háttérben egy autó olyan hangosan dudált, hogy alig hallottam Brady hangját. – Hívhatlak én téged, rám se bagózol! Na, halljam a részleteket, de rögtön!

A halántékom mögött éreztem, hogy alakul a migrénem.

– Mi hogy ment?

– A Delamonte – mondta, mintha egy idiótával beszélne. – A madarak azt csiripelték, hogy az a vacsora tényleg igazi meghallgatás volt, szóval halljam, mi volt! Imádnak téged, vagy imádnak téged?

Az, hogy most a Delamonte-ot hozta fel, egy cseppet sem javított a hangulatomon.

– Imádnak hát. Csak nem annyira, mint Rayát.

Bármit is mondott Christian a Delamonte-tal kapcsolatban, én meg voltam győződve róla, hogy ebből nem lesz semmi. Ha arra nem vagyok képes, hogy megtartsam az állásomat egy kis kaliberű divatlapnál, akkor hogy lehetnék már a világ egyik vezető divatmárkájának a nagykövete?

Racionálisan nézve persze a kettőnek semmi köze egymáshoz, de az én lefagyott, bepánikolt elmém nagyon is látott összefüggést.

Egy pillanatig csend volt a telefonban, aztán Brady kitört.

– Most szívatsz? Nem láttad, hogy Rayán milyen csizma volt a legutóbbi posztjában? Kurvára gáz. Totál nem a Delamonte stílusa. A Delamonte, édesem, az te vagy! Az a kifinomult esztétikai érzék, ami benned megvan, hidd el, pontosan az kell nekik. Komolyan, néha már úgy érzem, hogy téged ők gyúrtak össze valamelyik szupertitkos laborjukban.

– Hát, lehet, de Rayának több követője van, mint nekem, és akkor még ott van Adam is. Tudod, nekik ez „egyet fizet, kettőt vihet” üzlet.

Rohadtul utáltam fetrengeni az önsajnálatban, de ha egyszer belekezdtem, képtelen voltam abbahagyni.

Én évek óta hiába küzdök, hogy elérjem az egymillió követőt, Raya meg baszki, posztol kettőt az új pasijáról, meg felhasználja mindazt, amit még én tanítottam neki, és simán megvan neki.

Nem arról van szó, hogy bánnám, hogy megosztom másokkal, amit tudok. Hiszen az élet nagyrészt azért mégsem verseny. De hazudnék, ha azt mondanám, hogy ez az egész dolog engem egy kicsit sem zavar.

– Csak Adam miatt nőtt ekkorát, és fordítva – morogta Brady. – Szar ezt így kimondani, de az van, hogy jelenleg az influenszerpárok hasítanak a legjobban. Aki egyedül nyomja, az csak nagyon ritkán szökik ilyen gyorsan az egekbe. Tudod, az emberek imádják figyelemmel kísérni mások szerelmi életét. Beteg egy dolog, de ez van.

– Nagy kár, hogy nekem nincs egy ilyen párom – nevettem fel szárazon.

Washingtonban, hogy mást ne mondjak, elég lehangoló volt a kínálat randifronton.

Ugyanakkor most már nem volt főállásom, szóval azzal nem takarózhattam, hogy nincs időm randizni.

Majd elmondom Bradynek, hogy kirúgtak a DC Style-tól, ha már sikerült feldolgoznom. Úgy éreztem, hogy ha beszélnék róla, úgy valóságosabb lenne, márpedig most tényleg jól jönne egy kis fantázia.

Olyan nagy volt a csend, hogy már azt hittem, megszakadt a vonal, ugyanis Brady soha nem szokott ilyen szótlan lenni. Aztán kiderült, hogy nem erről van szó. Már épp elkezdtem volna hallózni, amikor megszólalt:

– Nincs, de lehetne… – mondta lassan.

A migrénem most már kezdett bedurvulni.

– Miről beszélsz?

– Arról, hogy szerzel magadnak egy pasit. Gondolj csak bele! – A hangjából kihallatszott az izgalom. – A követőid még soha nem láttak randizni senkivel. Hiszen te nem randizol, igaz? Na, mármost. Képzeld el, hogy kiderül, hogy most mégis megtörtént. Ezek totál odáig lesznek! Nézd csak meg azokat a tartalmakat, amikre képesek rápörögni! Az emberek tényleg beveszik ezt a szart! Pillanatok alatt meglesz az egymillió követőd! Márpedig, ha eléred ezt a mérföldkövet, azt már a Delamonte is észre fogja venni. Azt pusmogják a fejesek, hogy ezek pár hétig még nem fognak végleges döntést hozni. Bízz bennem! Már most is imádnak téged. Tudom, hogy odáig vannak érted. Már csak egy pici lökés kell nekik.

Leesett az állam.

– Te most hülyéskedsz, ugye? Nem fogok rámászni senkire, hogy randizzon velem csak azért, hogy több követőm legyen, és megszerezzek egy menő márkát!

– Akkor légy őszinte. Mondd el neki az igazat! Szerezz egy kamupasit. Valakit, aki szintén jól jár egy ilyen társulással.

– Egy másik influenszert? – nyögtem fel a gondolatra.

Na, nem mintha számítana, mert úgy is képtelen lennék megtenni, amit Brady javasol. Még hogy azért szerezzek magamnak egy pasit, hogy mások érdekesnek tartsanak, azért valahol álljunk már le! Az egész testem viszketni kezdett a gondolattól is.

Ma már nem olyan korban élünk, hogy a nők nem mehetnek el bárhová egyedül, vagy nem tehetnek meg bármit a férjük jóváhagyása nélkül, de a szomorú igazság az, hogy egy nő értékét legalábbis a társadalom szemében még mindig az adja, hogy milyen eséllyel köt ki egy férfi mellett.

Ezt már önmagában bizonyította az is, hogy hányszor kérdeztek meg engem is, hogy miért nincs még pasim. Mintha az, hogy szingli vagyok, valami olyan probléma lenne, amit előbb-utóbb muszáj lesz megoldanom. Mert ugye az képtelenség, hogy tudatosan döntöttem így. Mintha az, hogy nincs társam, valami hiányosság lenne, vagy nem is tudom.

Amúgy nekem semmi bajom a randizással. Őszintén tudtam örülni a barátnőim örömének is, akik megtalálták életük párját, sőt, én is nyitott lennék egy kapcsolatra, ha találkoznék a megfelelő férfival.

De azt valahogy biztosan tudtam, hogy a megfelelő férfit nem úgy fogom megtalálni, hogy a „kapcsolatunkkal” jól átverem a népet csak azért, hogy több követőt szerezzek, és ezzel előmozdítsam a szakmai karrieremet.

– Talán egy másik influenszer – mondta Brady elgondolkodva. – Vagy valaki, akinek jól jönne, ha lenne az oldalán egy gyönyörű nő.

Úgy éreztem, mindjárt felfordul a gyomrom.

– Nem, nekem ez így nagyon gáz. Szó se lehet róla – csóváltam a fejem. – Egy ilyen kamukapcsolatra nekem se időm, se energiám.

– Stella, ezt úgy mondom neked mint barátod és menedzsered is egyben. – Még soha nem hallottam a hangját ilyen szigorúnak. – Akarod a Delamonte-ot? Akarsz egymillió követőt? Meg akarod mutatni Rayának meg az összes hülye kis bigének, akik égnek a vágytól, hogy végignézhessék, ahogy bedobod a törölközőt, hogy még mindig van benned annyi, hogy fenn tudsz maradni a csúcson? Akkor szerezz magadnak egy pasit!

Brady szavai még jóval azután is ott visszhangoztak az agyamban, hogy letettem a telefont.

Ez akkor most a huszonegyedik század vagy sem? Komolyan muszáj randiznom csak azért, hogy érdekes maradjak?

De bármennyire is ódzkodtam ettől az egésztől, be kellett látnom, hogy igaza van. Bizonyára nem véletlen, hogy a hírességek valahogy mindig közvetlenül azelőtt szednek össze valakit, amikor egy új lemezt dobnak piacra, vagy kijön az új filmjük, és valószínűleg ezért van az, hogy a nőtlen politikusok csak a legritkább esetben nyernek választást.

Erősen megdörzsöltem a halántékomat.

Egy ilyen kamupasi ötlete alapból abszurdnak tűnt, de vajon tényleg annyira abszurd?

Ha a filmsztárok „randizhatnak” pusztán promóciós céllal, én miért ne tehetném meg ugyanezt? Oké, én nem vagyok akkora híresség, de itt most nem is ez számít. Az elv a lényeg.

Nem hiszem el, hogy komolyan ezt fontolgatom.

Behívtam az Instámat, és megnéztem a számot felül: 899K, 899 ezer. Már több mint egy éve ugyanez a szám volt ott. Remekül mutatta, hogy merre tart az életem. Sehova. Ugyanaz a város, ugyanaz a meló újra meg újra.

Az egymillió követő gondolata, meg mindaz, amit az képvisel, úgy lebegett a szemem előtt, mint egy csillogó gyémánt.

Hitelesség. Lehetőség. Siker.

Már csak egy pici kellene…

A 899K gúnyosan bámult vissza rám.

Persze, annyi eszem azért nekem is volt, hogy az önértékelésemet nem a követőim számától tettem függővé, de attól ez a szám a jövedelmemre és a megélhetésemre még igenis hatással volt.

Talán csak az egóm szórakozott velem.

Talán csak tényleg be akartam bizonyítani mindenkinek, és legfőképp magamnak, hogy az a rengeteg küszködés, a vér és verejték, meg a könnyek, az a sok áldozat, amit mind azért hoztam, hogy ez a profil így felfusson, nem volt hiábavaló.

De az is lehet, hogy Bradynek van igaza, és néha fel kell kavarni az állóvizet.

Bármi is volt mögötte, ahhoz elég erős volt, hogy kilépjek az alkalmazásból, és előhívjam a névjegyzéket.

Ahogy végignéztem a listát, a szemem ösztönösen megakadt a hímneműeken.

Nem hiszem el, hogy komolyan ezt fontolgatom.

De az a helyzet, hogy nincs állásom, amúgy meg mit veszíthetek… a hitelességemen kívül.

Csakhogy a hitelesség nem fizeti ki a számlákat, amúgy meg nem vagyok se gyilkos, se tolvaj. Csak egy kis kegyes hazugságot készülök elterjeszteni, ami feldobja a műsort, illetve az elfogadottságomat az online világban.

A fogaim az alsó ajkamba mélyedtek.

Aztán, mielőtt még meggondoltam volna magam, mindjárt fel is hívtam az első illetőt a listán, aki akár…

– Helló, Trent, Stella vagyok! Figyu, tudom, hogy már rég nem dumáltunk, de szeretnék kérdezni valamit…

5. FEJEZET

Stella

HÁT, DURVÁN FÖLÉ LŐTTEM, amikor megpróbáltam felbecsülni az ismerőseim között a szingli pasik számát.

Ahogy végigmentem a listán, mindössze hármat találtam, akik elvileg eljátszhatták volna a kamupasi szerepét, de két katasztrofális próba-randi után ez a szám egyre csökkent.

Az első, akivel szerencsét próbáltam, egész este azzal traktált, hogy vegyek tőle kriptovalutát, a másik pedig az előétel és a desszert között arra kért, hogy ugorjak ki vele a mosdóba egy gyors szopásra.

Mire eljött a harmadik randi napja, az optimizmusom hunyorgó parázs volt csupán, de én úgy kapaszkodtam ebbe az utolsó pislákoló lángocskába is, mintha tényleg ez lett volna az utolsó reményem.

Mert az is volt.

Senki sem tudta, hogy a Delamonte mikor hozza meg a döntést, biztosan nem húzhatják túl sokáig. Úgyhogy záros határidőn belül virítanom kell egy kamupasit, a rólunk készült képeket fel kell dobnom Instára, és utána jöhet az imádkozás, hogy ezzel sikerül kihúzni a profilomat a slamasztikából. Ha a jól menő márkákkal kötendő megállapodásról van szó, sokszor egész kicsin múlik, hogy ki lesz a befutó, szóval minden segítség jól jön.

Nem azt mondom, hogy ez volt a világ legjobban átgondolt terve, de tervnek azért terv volt. És bármennyire is röhej, úgy éreztem, mintha kézbe vettem volna az életem irányítását, és ez a tudat, hogy nem vagyok teljesen tehetetlen, és igenis van ráhatásom a saját jövőmre, ez volt az egyetlen dolog, ami még a felszínen tartott.

– A három a bűvös szám… – bíztattam magam, bár a szavaim mögött egyenlő arányban volt remény, fáradtság és önutálat is.

Belevetettem hát magam a pasiprojektbe, ahogy Brady nevezte, mert nem igazán volt más választásom, bár kicsit mindig meginogtam, amikor belegondoltam, hogy mi lesz, ha tényleg beválik a terv.

Megtévesztés. Hazudozás. Valaki másnak adom ki magam, mint aki vagyok.

Az évek alatt elég szoros kapcsolatba kerültem a követőimmel. Voltak köztük olyanok is, akik már egyetemista korom óta velem voltak, és időnként posztoltak rólam régi fényképeket is, hogy hogy néztem ki akkoriban.

És most ezzel a bizalommal akarok visszaélni? Már a puszta gondolattól is émelygett a gyomrom.

De Maurát sem hagyhattam cserben. És ami azt illeti, tényleg nagyon szerettem volna elérni az egymilliós követőtábort. Az az igazi nagy mérföldkő. A kulcs, ami ezer és ezer ajtót nyithat meg előttem, és bebizonyíthatnám végre, hogy egyáltalán nem vagyok olyan szerencsétlen, mint ahogy a szüleim gondolják.

A barátaim mind azt hitték, hogy nekem tökéletes családom van, és soha nem világosítottam fel őket, mert valahogy az egész olyan piti dolognak tűnt. Hiszen az ilyen ítélkező, minősítő szülőkből meg családokból tizenkettő egy tucat.

De attól még fájt.

A szüleim persze nem mindig adtak hangot a csalódottságuknak, de folyton láttam a szemükben, amikor csak rám néztek.

Vettem egy nagy levegőt, és végigsimítottam a karomat, felöltöztem, és még egy utolsó pillantást vetettem a tükörre.

A hajamat elegánsan feltűztem, a fülbevalóm visszafogott ragyogást kölcsönzött az arcomnak, a rúzs pedig valahogy csillogóbbá tette a téli időszakban megfakult bőrömet.

Tökéletes.

Beszálltam a liftbe, és amíg leértem az előcsarnokba, megnéztem az e-mailjeimet, hogy van-e hír a Delamonte-tól, illetve, hogy jött-e valami válasz valamelyik munkahelyről, ahová az elmúlt héten beadtam a jelentkezésemet.

Semmi.

De az jó hír, ha nincs hír, nem? Oké, ha az ember épp munkát keres, akkor nem annyira, de a Delamonte-tal kapcsolatban mindenképp.

Amíg nem kapok egy e-mailt vagy nem hozza le valamelyik újság a hírt, amelyben bemutatják a Delamonte új márkanagykövetét, én aztán nem fogok az önsajnálatban dagonyázni. Nehogy már pont a belőlem áradó negatív hullámok miatt bukjam az egészet.

Kinyílt a liftajtó. Ahogy kiléptem, végighúztam a hüvelykujjamat a nyakláncomon csüngő kristályokon. Rózsakvarc, hogy szerencsés legyek a szerelemben, és citrin, hogy úgy alapból jó rezgések induljanak ki belőlem.

Remélem, beválik.

– Szia, Stella! – köszöntött lelkesen a portás, makulátlan fehér fogsorával és csillogó kiskutyaszemével.

Elengedtem a nyakláncot, és visszamosolyogtam.

– Szia, Lance. Mi van, megint rád sózták az éjszakai műszakot?

– Tudod, mindig a legkisebben csattan az ostor! – eresztett meg egy eltúlzott sóhajt, aztán alaposabban szemügyre vett.

– De kicsípted magad! Csak nem randi?

Egy pillanatra átfutott az agyamon, hogy őt is felkérhetném kamupasinak, de aztán inkább ejtettem az ötletet. Az rohadt zűrös lenne, már csak azért is, mert itt dolgozik az épületben.

– Hát… – mondtam, és vidáman megpörgettem a kis térdig érő szoknyámat, amihez egy szűk felsőt húztam, és egy igen elegáns csizmát. Egyszerű, de csinos, ahogy egy első randihoz illik. – Jól nézek ki?

– Gyönyörű vagy – mondta némi sóvárgással a hangjában. – Habár te mindig…

Nem tudta befejezni a mondatot, mert a következő pillanatban úgy éreztem, hogy egy téglafalnak csapódtam. Megbotlottam, és ösztönösen felnyúltam, hogy valamiben megkapaszkodjak. Puha gyapjút és férfias melegséget éreztem a kezem alatt.

Ez tuti nem fal, értékelte a helyzetet a kábult elmém.

A tekintetem egy fekete öltöny hajtókáján siklott végig, majd egy ropogós fehér ing nyitott gallérján, egy erős, férfias nyak cserzett bőrén, végül egy gyönyörű arcon állapodott meg, mely némi rosszallást sugárzott.

– Ms. Alonso! – Christian kimért hangjától tiszta libabőrös lettem. Annak a félig játékos hangnemnek, amit New York-i vacsorán volt szerencsém hallani tőle, most nyoma sem volt. – Már megint eltereled az embereim figyelmét?

Megint? Soha senkinek nem tereltem el a figyelmét semmiről, legfeljebb akkor, amikor Lance segített bepakolni a csomagjaimat a liftbe, az utánam érkező lakónak meg talán két percet, ha kellett még pluszban várnia.

Elhúztam a kezem Christian mellkasáról. A testéből áradó meleget szinte a csontjaimban éreztem még akkor is, amikor már hátraléptem, és ráerősítettem egy kicsit a mosolyomra.

Csak nyugodtan, lazán, összeszedetten!

– Csak beszélgettünk. Szerettem volna kikérni Lance véleményét valamiről, de ha már úgy is itt vagy… – Megint megperdültem. – Mit gondolsz? Ez a ruha megfelel egy randira?

Még az első forgást sem fejeztem be, de Christian keze máris megragadta a karomat.

Amikor ránéztem, a rosszallás bizonytalan árnyéka valami sötétebbre váltott. Valami veszélyesebbre.

Aztán pislogtam egyet, és annak a sötétségnek máris hűlt helye volt, csak a szokásos udvarias szenvtelenség maradt utána.

Ami még nyugtalanítóbb volt.

– Randira mész.

Christian nagyon értett hozzá, hogy a kérdéseket… nem is tudom… szóval, ne kérdésként fogalmazza meg.

– Igen. – A lelkemen valami rám egyáltalán nem jellemző huncutság kezdett elhatalmasodni. – Tudod, amikor két ember együtt vacsorázik, kicsit iszogatnak, esetleg megfogják egymás kezét. Lehet, hogy neked ez valamelyest idegen, de szerintem te is kipróbálhatnád, Mr. Harper. Biztosan jót tenne neked.

Még talán el is lazítaná egy kicsit.

Minden sármja és vagyona ellenére néha feszesebb volt, mint egy Audemars Piguet karóra rugója. Ez sugárzott a precíz járásából, a vállának feszes tartásából, és persze az öltözékének természetellenes tökéletességéből is.

Minden hajszála a helyén volt, és egyetlen szösz sem éktelenkedett a ruháján.

Christian Harper olyan ember volt, aki imádta, ha mindent irányíthat, még az érzéseit is.

Lenézett rám, az állkapcsa úgy feszült, hogy szinte hallottam, ahogy megcsikordul a foga.

– Nem szoktam más kezét fogdosni.

– Oké, akkor kézfogdosás nélkül. Tudod, összebújni a folyóparton egy padon üldögélve, édes semmiségeket sugdosni egymás fülébe, aztán egy csók a végén. Nem hangzik jól?

Elfojtottam a nevetésemet, ahogy az ajka legörbült. Ahogy az arcát elnéztem, az általam felvázolt lehetőségek nagyjából annyira tűntek számára vonzónak, mintha egy nagy kád bugyborékoló savban kellene megfürödnie.

– Nem is szoktál randizni – mondta.

A vidámságom kicsit alábbhagyott, a helyét hangyányi bosszúság vette át. A fickó tényleg azt hiszi magáról, hogy mindent tud?

– Azt te nem tudhatod. Akár száz randira is elmehettem volna, amióta itt lakom, úgy, hogy neked fogalmad se lenne róla.

– És elmentél?

A francba. Képtelen voltam hazudni neki, még úgy sem, hogy minden porcikám arra vágyott, hogy letöröljem azt a tudálékos vigyort a képéről.

– Most nem az a lényeg – mondtam. – Jó, talán százra nem, de néhányra azért igen.

Kettőre. Arra a bizonyos két próba-randira, amelyekről megint eszembe jutott, hogy miért is utálok annyira randizni. De ezt neki nem kell tudnia.

– És ma este hol lesz a randevú?

– Egy bárban.

– Felettébb konkrét…

– Felettébb nem a te dolgod. – Szúrós pillantást vetettem rá.

Christian mosolya jottányit sem lágyította az élt a hangjában.

– Akkor jó szórakozást, Stella!

A beszélgetés ezzel véget ért, épp jókor, mert már amúgy is késésben voltam.

De ahogy elindultam, képtelen voltam arra a férfira koncentrálni, akivel a találkát megbeszéltem.

Folyton csak azok a whiskyszínű szemek és az a fekete öltöny járt az eszemben.

____________

Fél órával később már azt kívántam, hogy bárcsak ott maradtam volna Christiannel az előcsarnokban, mert a randevúm egyáltalán nem úgy alakult, ahogy vártam.

Klaus a washingtoni férfi divatbloggerek maroknyi csapatába tartozott, akivel korábban már beszélgettem párszor egy-egy összejövetelen, és akkor igen szimpatikusnak találtam.

De mint kiderült, azok a beszélgetések túl rövidek voltak ahhoz, hogy feltűnjön az, ami viszont egy hosszabb beszélgetés alatt már nyilvánvalóvá vált.

Mégpedig, hogy Klaus egy mocsok nagy állat.

– Megmondtam nekik kerek perec, hogy nem dolgozom ingyen. Én megértem, hogy ez egy jótékonysági szervezet, de én meg luxusblogger vagyok, baszki – mondta, és megigazította a használtan vett Rolexet a kezén. – Úgy mégis hova van rám írva, hogy ingyen posztolok a rák ellen? Persze, oké, tudom én, hogy ez nagyszerű ügy – tette hozzá sietve. – De nekem az idő, amíg fotókat készítek, meg posztolok, érted? Tíz százalékos kedvezményt ajánlottam nekik, de nem kértek belőle.

– Nem véletlenül hívják jótékonyságnak – jegyeztem meg, és kiittam az italomat. Húsz perc alatt ez már a második pohár borom volt. Nálam ez új rekord, és tökéletesen tükrözte, hogy mennyi kedvem volt itt lenni. De hát Klaus volt az utolsó reményem, ezért a szokásosnál nagyobb jóindulattal álltam hozzá. Lehet, hogy jót akart, csak nem tudja jól kifejezni magát. – Tudod, ők nem engedhetik meg maguknak, hogy több ezer dollárt fizessenek minden posztért.

– Én nem is kértem tőlük, hogy minden posztért fizessenek. Én csak annyit kértem, hogy engem fizessenek meg.

Uram, adj erőt!

– Én is ingyen csináltam azt a kampányt. Nem egészen egy órám ment rá, és nem haltam bele – mutattam rá.

Az ilyen jótékonysági szervezetek nekem mindig is a gyengéim voltak, és tényleg szinte mindig igent mondtam, ha felkértek, persze már ha a szervezet legális volt. Brady utálta őket, mert ugye ezekből nem volt bevétel, úgyhogy ő sem keresett egy fillért sem az ilyen ügyleteken.

– Na, hát ez a különbség egy férfi és egy nő között – nevetett fel Klaus.

– Ezt meg hogy érted? – Éreztem, hogy a gerincem megfeszül.

– Úgy, hogy a legtöbb férfi tisztában van a saját értékével, és azt el is kéri, a legtöbb nő viszont nem így van ezzel – vonta meg a vállát. – Ez most nem sértés akar lenni, pusztán csak megfigyelés. De hát valakinek muszáj kevesebbet keresnie, nem?

A szememben mintha rángatózni kezdett volna egy ideg. A kezem szinte megfojtotta a borospoharamat. Hirtelen azt kívántam, bárcsak ne lenne üres. Soha nem éreztem még ilyen erős vágyat rá, hogy valakinek a képébe öntsem az italomat.

Mondjuk, sajnos volt valami abban, amit mondott ezzel a „tudom, mennyit érek” dumával, de az a lekezelő stílus, amivel előadta, az vérlázító volt. És tényleg képes volt egy rákos betegeket támogató jótékonysági szervezettel filléreskedni.

– Klaus, köszönöm az italt – mondtam olyan nyugalommal a hangomban, ami egyáltalán nem tükrözte a haragomat –, de ezzel, azt hiszem, véget is ért a randevúnk.

Addig a haját babrálta, most megállt a keze a mozdulat közepén, és elkerekedett szemmel bámult rám.

– Hogy mi van?

– Nem passzolunk egymáshoz, és nem akarom feleslegesen rabolni egyikünk idejét sem.

És inkább szúrom ki a két szememet egy Christian Louboutin magassarkúval, mint hogy még egy percet veled töltsek – tettem hozzá magamban.

Klaus arca hirtelen elvörösödött a dühtől.

– Leszarom – mondta, azzal felállt, és felkapta a kabátját a szék támlájáról. – Amúgy meg eddig is csak szánalomból maradtam veled. Egyáltalán nem vagy olyan nagy szám, mint mondják.

Mondja az a srác, aki követőket vásárol és kamu fiókkal áradozik önmagáról a posztjai alatti kommentekben. A válasz már ott volt a nyelvemen, de az ilyen nyílt konfrontációtól való idegenkedésem megakadályozta, hogy hangosan ki is mondjam.

Ha minden egyes alkalommal kaptam volna egy dollárt, amikor így visszafogtam magam, nem is lenne szükségem az együttműködésre a Delamonte-tal. Már rég milliomos lennék.

Megvártam, amíg Klaus kiviharzik a bárból, és csak a sértett egójának emléke meg a hatalmas illatfelhő marad utána, aztán a kezembe temettem az arcomat, és hangosan felnyögtem.

Most, hogy Klaus is kiesett, matematikailag nullára csökkent az esélyem, hogy találok magamnak egy normális kamupasit.

Márpedig ha nincs kamupasi, nincs növekedés a követők számában, nincs megállapodás a Delamonte-tal, nincs lóvé, nem tudok gondoskodni Mauráról…

A gondolatok vadul kavarogtak a fejemben. Tényleg nincs más mód növelni a követőim számát, mint hogy összeszedek valakit? Csak kell lennie más megoldásnak.

Várjunk csak! Az, hogy a profilom gyors növekedésnek indul, önmagában még amúgy sem garantálná, hogy a Delamonte velem köt megállapodást.

Csak hát, ha az ember egyszer leteszi a voksát egy ötlet mellett, abból nagyon nehéz kikecmeregni. Mintha fogpiszkálóval próbálnánk feltörni egy széfet. Arról nem is beszélve, hogy még mindig nem volt állásom, és a jelek szerint hiába adtam be több helyre is az életrajzomat, eddig senki nem alélt el tőle, úgyhogy eléggé kétségbe voltam esve.

Lehet, hogy ez a kamupasi-dolog nem egészen volt ínyemre, de attól még felcsillantotta a reményt. Ez a csillogás viszont mostanra eltompult, csúnya lett, és elkenődött, mint egy barna folt.

Megittam a vizemet is, mert totál kiszáradt a torkom. De ez is csak arra volt jó, hogy félrenyeltem, és egy kisebb köhögési rohamot kaptam.

– Jól látom, hogy az egymásnak elsuttogott édes kis semmiségek és búcsúcsók ma már nem aktuális?

A bőröm egyből felforrósodott, ahogy meghallottam a hátam mögött az ismerős, kissé gúnyos hangot.

Csak nyugodtan, lazán, összeszedetten!

Megvártam, amíg a tüdőm megtelik levegővel, és csak azután szólaltam meg.

– Egyszer összefutni valakivel: véletlen. Kétszer már furcsa egybeesés – fordultam hátra. – De háromszor? Mr. Harper?

Először hazavitt a kocsiján. Aztán ott volt a Delamonte-vacsorán. És még ha nem is számolom bele, hogy aznap este már találkoztunk az előcsarnokban, hiszen mégiscsak ugyanabban a házban lakunk, de összességében az elmúlt két hétben gyanúsan sokszor keresztezték egymást az útjaink.

– Az már a sors keze! – mondta, és elhelyezkedett a mellettem lévő szabad bárszéken, majd biccentett a csaposnak, aki egy tiszteletteljes bólintással üdvözölte, és alig egy perc múlva hozta is neki a borostyánszínű itallal megtöltött poharat. – De az is lehet, hogy Washington nem nagy város, mi pedig eléggé hasonló körökben forgunk.

– Azt még beadhatod nekem, hogy hiszel a véletlenekben, de hogy a sorsban? Azt már nem veszem be.

Az ilyesmi csak romantikus álmodozók fejében létezik. Christian pedig nagyon nem tartozott közéjük.

A romantikus lelkek nem szoktak úgy nézni az ember lányára, mint akit fel akarnak falni, hogy végül ne maradjon más utána, csak hamu és extázis. Sötétség és behódolás.

Valami forró és ismeretlen érzés kavargott a gyomromban, aztán a bejárati ajtó fölött megszólaltak a csengők, és megtörték a varázst.

– Mióta vagy itt? – Korábban nem is láttam.

– Mondjuk úgy, hogy volt szerencsém végignézni, hogy már akkor is a koktélokkal szemeztél, amikor a randipartnered még javában nyomta a baromságait.

– Nem volt rossz randevú. Csak korán el kellett mennie… valami vészhelyzet volt. – Mindketten tudtuk, hogy ez nem igaz, de csak nem fogom beismerni, hogy nem jött össze a dolog. Christian előtt meg aztán pláne nem.

– Igen, amúgy valóban sziporkázónak tűnt. – A hangja szárazabb volt, mint egy gin-martini. – Láttam, ahogy folyton elkalandozott a tekinteted, és nagyjából öt másodpercenként a telefonodra tévedt. Ez egyértelmű jele annak, hogy a férfi az ujja köré csavarta a nőt.

A bosszúságtól elszorult a torkom.

– A szarkazmus a szellemesség legalacsonyabb rendű formája.

– Az intelligenciának viszont a legmagasabb rendű megnyilvánulása. – Christian szája mosolyra görbült, amikor látta, hogy felhúzom a szemöldökömet. – Oscar Wilde. Én végig tudom az idézetet.

Miért nem vagyok meglepve?

– Nem akarlak feltartani – mondtam határozottan. – Biztos vagyok benne, hogy van jobb dolgod is péntek este, mint azzal a lánnyal iszogatni, aki a növényeidet öntözi.

– Rögtön elmegyek, amint elmondod nekem, hogy miért látszottál olyan boldogtalannak, amikor a fickó lelépett. – Christian hanyag eleganciával kényelembe helyezte magát a székén, de egy pillanatra sem vette le rólam a szemét, amíg a válaszomat várta. – Valamiért kétlem, hogy a távozása miatt lettél volna olyan csalódott.

A hüvelykujjammal a vizespoharamról törölgettem a párát, közben azon tanakodtam, mennyit mondjak el neki.

– Az a helyzet, hogy szükségem lett volna a segítségére egy bizonyos dologban. – Éreztem, ahogy a szégyen majd szétveti a mellkasomat.