Amíg csöpög

pszicho-thriller

Szerző: Peter Šereš

AMÍG CSÖPÖG — Pszicho ‑ thriller trilógia Szerző: Peter Šereš •
Szereplők Lea: mikológus; racionalitás és bűntudat között egyensúlyoz; a szabályok kimondója. Nóra: nem személy a jelenben, hanem Lea döntés ‑ mintázatának kivetülése a hálóban. Bán: polgármester; jó szándékú haszonelvű, aki megtanul beismerni és letenni a kulcsot. Márkus: erdőőr; veszteségéből hallást tanult; a „csönd őre”. Tünde: felszolgáló és cselekvő hős; a közös ritmus gyakorlati őrzője. Eliáš: operatőr; a vágatlan tanú, aki a csendet is megmutatja. Dr. Cserfa: konzorciumi vezető; személyes vesztesége miatt közeledik, végül a közöst választja.
A hely szabályai • Amíg csöpög, egyedül lépünk. • Ha a csepp eláll, mindenki kijön. • Csepp híján nincs döntés.
1. Tartalom 1. Csepp 2. A falu mosolya 3. A szabály 4. Virrasztás 5. Zománc 6. Panel-áramszünet 7. Első belépés 8. Tűz alatti víz 9. A show 10. Közös álom 11. A bánya szája 12. Nyomok a bőrön 13. Árulás 14. Reflex-falu 15. A gát és a ketyegő óra 16. A menekülőút 17. A beismerés 18. A döntés 19. Új rend 20. Epilógus – Amikor kihagy
2. Csepp A föld szaga nem emlék volt, hanem állítás. A kidőlt bükk alatt tejfehér fonat futott szét, mintha valaki fésűvel rendet húzott volna az erdő idegeiben. Megemeltem a lámpát, hogy ne vakítsa el a felszínt, és a kés hegyével alátoltam egy szálnak. A fonat nem mozdult, aztán egy leheletnyi késéssel mégis: visszább rezdült, mintha egy láthatatlan légzés ritmusára igazodna. A zsebemben megzörrent a telefonom. Térerő nem volt a völgyben. Mégis megjelent a szöveg: NE VÁGD EL. A betűk egyszerűek voltak, mint egy iskolai krétarajz. A csepegés, amely eddig türelmesen mérte az éjszakát valahol a vízmű felől, kihagyott egy ütemet. Amikor visszatért, mintha közelebb lépett volna hozzám a sötét. A csizmám alatt kemény roppanás. Szétkotorom a humuszt: fogzománc-szilánkok, kicsik és áttetszők, pont olyanok, amelyekről a fogtündér sosem beszél. A levegőben édeskés, kórházi szag úszott; a kés pengéjén tejfehér páracseppek ültek, mintha a fa törzse lélegezne. Újra pittyent a telefon: NE VÁGD EL. – Lea (ÉN). Megmerevedtem. Mikor írtam ezt? Nem tudtam felidézni. A memóriám köré puha vatta tekeredett. A völgy felől ekkor elállt a szél, és a csepp olyan tisztán koppant a kövön, mint egy vékony csengő. Visszatettem a kést a tokjába. Ma nem vágok. Ma hallgatok. A fonat alatt apró, kötélszerű hifák futottak a kitaposott ösvény pereme felé, és a fényben opálosan visszaverődtek. A fák közé húzódó árnyék mintha egyszerre nézett volna rám több irányból is. Olyan érzés volt, mint amikor valaki a hátad mögött elmosolyodik, mégis biztos vagy benne: nem rosszindulatból teszi. Csak figyel. A hegy figyel, nem én.
3. A falu mosolya A falu úgy csillogott, mint frissen mázolt csónak, amelyen még csurog a festék. A kocsma pultjánál Bán, a polgármester , olyan mosollyal fogadott, amit mostanában mindenki hordott: tökéletes és hibátlan, még a szemzug ránca is éppen ott tört meg, ahol kellett. – Lea! – tárta szét a karját. – A tudománynak mindig jut hely az asztalnál. – Nórát keresem – mondtam. A névtől a mennyezet egy árnyalatnyit lejjebb hajolt. – Nóra ott van, ahol béke van – felelte. – Figyelni kell, és megtalálod. Az ajtóban ekkor állt meg Márkus, az erdőőr . Bal arcélén szabálytalan, fehéres rajzolat terült, mintha spórák finom térképe vetült volna a bőrére. Nem köszönt, csak biccentett, és mellém ült. – Van egy szabály – mondta halkan. – Amíg csöpög, nem nyitunk. – Mit? – kérdeztem. – Azt, aminek idő kell. Ha túl korán nyitod, levegő nélkül maradsz. A döntés akkor már nem döntés, csak reflex. A csapból a sör nem habzott. Ez itt rossz jel volt. A csepp a fejemben bejjebb költözött, mintha valaki belülről kopogtatna, udvariasan, kivárva, hogy beengedem-e.
4. A szabály Hajnalban felmentünk a vízműhöz. A csarnok hidege nem a fűtetlenségből fakadt, hanem abból a különös érzésből, hogy a tér figyel rád. Rács, zavaros medencék, a mennyezetről szabályos ritmusban hulló cseppek. A rács belülről kattant, nem nagyot, csak akkorát, amekkorával egy udvarias ember jelzi: észrevett. – Ki írta a szabályt? Valójában – kérdeztem. – Aki itt maradt – felelte Márkus. – A bánya évekig lefojtotta a vizet. Leszoktunk a hallásról. A föld most hangosabban beszél. Ha csöpög, van idő. Ha eláll, marad a reflex. A rács túloldaláról finom lánccsörrenés érkezett. Nem huzat mozdította. A víz felszíne olyan sima volt, mintha üveg íve tartaná. A lámpám fényében a permet szemcséi megálltak a levegőben egy pillanatra, mint apró, bizonytalan bolygók. Aztán leestek, és a hangjuk a csarnok mélyéről tért vissza – késve, mégis pontosan.