Fordította

MESTER YVONNE

Mérnökömnek. Mindenért. Mindig.

1

Livingstone úr felháborítónak találta, hogy Roberta Twist a presbiteriánus Szent András-templomban Olivérnek kereszteltette egyetlen fiát. Nem mintha bármi kifogása lett volna a presbiteriánus hívők vagy a Szent András hajmeresztő kupolája ellen, hanem mert igen nagy aljasságnak tartotta, hogy valaki hétfőtől péntekig a boltja ajtajában hagyjon egy Twist Olivér nevű gyereket.

Edward Livingstone immár negyven éve volt könyvkereskedő. Nem holmi hivatástudat vezérelte, hanem egyfajta túlélési vágy; Livingstone úr ugyanis jobban értette a könyveket az embereknél. Habár ez utóbbi megállapítás nem egészen helyénvaló – még a legmegátalkodottabb könyvkereskedő is letér olykor a kitaposott útról –, egy könyvesboltban azonban általában mégiscsak több a könyv, mint a vevő.

Boltja – melynek kék tábláján fehér betűkkel díszelgett a Holdsugár könyvesbolt felirat – egy öreg, kétszintes épületben foglalt helyet, a Temple negyed egyik kis utcájában. Szemközt egy – még a múlt század negyvenes éveiben – jobb időket megélt szabósággal. Az öreg szabó – aki kísértetiesen hasonlított Mr. Magoora{1} – olyan vén volt már, hogy vendégei java része nem tartott többé igényt a szolgálataira. Livingstone urat nem zavarta, hogy a könyvesboltja ilyen eldugott helyen van, miután meggyőződéssel vallotta, hogy rejtélyek nélkül fikarcnyit sem ér az élet.

A Holdsugár könyvesbolt kék keretes kirakata és benne a gondosan elrendezett regények több-kevesebb sikerrel csalogatták be a járókelőket. Az üzlet látványáért nem maga Livingstone úr felelt, ám elégedett dünnyögéssel nyugtázta a kiállított műveket. Amikor a vevők lenyomták a szintén kékre festett faajtó madártoll alakú kilincsét, különös hangzású csilingelés fogadta őket.

Üzlete fennállásának negyven éve alatt Livingstone úr saját olvasási filozófiája szerint rendezte be a helyiséget. A klasszikusokat az alsó, a kortársakat pedig a felső szinten helyezte el, a filozófiai, teológiai, történelmi és egyéb tematikus művek és útikönyvek mellé, úgyhogy még a legmodernebb szerzők sem kerülhették el Arisztotelész, Plutarkhosz, Thuküdidész, Voltaire, Rousseau vagy Kant – a modernek tiszteletre méltó őrei – tekintetét. A csiszolt parketta az idő múlásával egyre jobban recsegett; az egykor talán lila színű fal megbújt a hatalmas, könyvektől roskadozó polcok mögött, és egy – szintén fából készült – csigalépcső kötötte össze a két szintet. A lépcsőt egy csodálatos, fekete kovácsoltvas korlát szegélyezte, királyi eleganciával, gyönyörű, rózsás és növényi ornamentikával. Livingstone úr úgy vélte, ahhoz, hogy valaki a felső szint szerzőinek műveit élvezhesse, ismernie kell az alsó szinten sorakozók java részét – ezért is rendezte el ilyen sajátosan a könyveket. S bár nem szokott hangos megjegyzéseket tenni a pompás szecessziós korlátra támaszkodva, a figyelmes olvasók – ha ki nem haltak volna évszázadunkra – figyelmét bizonyára nem kerülte volna el, mily gyengéden simogatja az ujjbegyeivel a sötét felületet, ahányszor csak a pazar lépcsőn megfordult.

Ahhoz, hogy az ember megértse a tulajdonos névválasztását, fel kellett tekintenie a csillagos égboltra. Livingstone úr úgy vélte, elfogadhatóbb szempontok szerint járt el, mint Twist asszony egyetlen fia nevét illetően. Az emeleti szint magas, gerendás mennyezetét impozáns, piramis alakú üveg világítónyílás koronázta. Napközben – a többnyire esős londoni időben – alig eresztette át a fényt, ha azonban valaki vette magának a fáradságot, hogy egy derűs éjszakán feltekintsen, a csillagos égbolt és a hold gyönyörű panorámája tárult a szeme elé. A Holdsugár könyvesbolt tulajdonosa a csigalépcsőt és a világítónyílást a legértékesebb javainak tekintette.

Edward Livingstone – aki távoli rokona volt a skót orvosnak, rabszolgaság-ellenes aktivistának és a Zambézi folyónál található, Viktória-vízesésnek keresztelt zuhatag felfedezőjének – viktoriánus felmenője kalandvágyát örökölte ugyan, de kizárólag az irodalomra szorítkozva. Jó könyvkereskedőhöz méltón a könyvesbolt volt az ő világa; államszervezete az olvasás, alkotmánya pedig az ábécérendbe szedett szerzők és címek voltak, melyek katalógusát már évekkel korábban számítógépre vitte, habár – még a legrosszabb napjain is – fejből tudta, hol keresse a vevők által igényelt köteteket.

Twist Olivérnek – megsemmisítő erejű gyermeki logikájával – egy keddi napon sikerült győzedelmeskednie Livingstone úr mindaddig megingathatatlan dogmatikus munkamódszerén. A londoni novemberekre jellemző sebességgel sötétedett; már égtek a lámpák a könyvesboltban, és három reménybeli vevő fürkészte az újdonságokat az alsó szinten. Az öreg, csiszolt parketta recsegett a könyvesboltba látogatók talpa alatt, és a különc könyvkereskedő még a szokásosnál is zsémbesebb kedvében volt.

Edward Livingstone aznap délután oly sokat mászkált fel s alá a gyönyörű csigalépcsőn, hogy kifogyott a szuszból, és elveszítette a fonalat. A frissen érkezett köteteket pakolászta – kedd reggelente jöttek a szállítók –, és olyan kimerült volt, hogy úgy érezte, muszáj leülnie néhány percre az egyik püspöklila kanapéra a felső szinten.

– Fel kellene vennie egy segédet.

Twist Olivér – aki szokásos zugában kuksolt a hátizsákjával meg a csillagászati könyveivel a történelem szekcióban – tudálékos kis hangja felbosszantotta Livingstone urat.

– Neked pedig már otthon volna a helyed.

Olivér – aki nem sok esélyt látott rá, hogy az anyja záróra előtt érte jöjjön – vállat vont, és visszadugta a fejét a Jupiter holdjairól szóló hatalmas értekezésbe. Olyannyira megszokta már a háziúr nyers modorát, amennyire az is elfogadta Olivér néma jelenlétét a felső szinten.

Mindennap, miután kijött az iskolából, a kapuban találkozott Clarával, Twisték alkalmazottjával, aki a gyerek kezébe nyomta az uzsonnáját, és némán a Holdsugár könyvesbolthoz kísérte. Olivér nem volt pontosan tisztában Clara szerződésben foglalt kötelezettségeivel, azt azonban világosan látta, mire nem terjednek ki: nevezetesen az ő személyére. Szülei megbízottja igyekezett mielőbb elvégezni a feladatot, és lerázni magáról a terhet, lehetőleg egyetlen szó nélkül. Olivér úgy érezte, Clara egyfajta kézbesítendő csomagként tekint rá. Márpedig nincs olyan épeszű ember, aki egy csomaggal társalogna.

Livingstone úrnak nem volt éppen ellenére Olivér társasága. Úgy vélte, a gyerek gyakorta tanúbizonyságot tesz a józan eszéről – aminek bizony sok tucat ember híján volt, akik naponta átlépték a könyvesbolt küszöbét –, és türelemmel viselte a tehetséges gyerekekre jellemző kis mániákat. Ugyanakkor meg volt győződve arról, hogy Twist asszony jóérzése megkérdőjelezhető, és döntésével csak tovább táplálta az iskolások Dickens iránti utálatát. Livingstone úr úgy gondolta, hogy a modern otthonokban megbélyegzik Dickenst, és holmi elfajzott, franciás stílusban alkotó írókat részesítenek előnyben vele szemben. Roberta Twist csinos ügyvédnő volt; úgy festett, akár a Hókirálynő, és jégszívét vajmi kevéssé olvasztotta meg a sajnálat, amiért mindennap magára hagyja a fiát. A könyvkereskedő nemigen törődött Olivér intelligenciahányadosával, és igyekezett nem tudomást venni az őt körülvevő családi drámákról, mégis méltányolta a fiú okos észrevételeit.

Egyszer – amikor Edward még azzal áltatta magát, hogy a fiú csak időlegesen tartózkodik a történelem szekcióban – megkérdezte tőle, miért tölti nála a délutánokat.

– Nem akarnál inkább a barátaiddal kviddicsezni?

– Nincsenek barátaim – szólalt meg a földön ücsörgő fiú a könyvkupacok közül.

– Nem feltétlenül kell hogy a barátaid legyenek ahhoz, hogy játssz velük – helyesbítette felvetését Livingstone úr, annak tudatában, hogy az ő baráti listája sem bővelkedik a nevekben.

– Szívesen vagyok itt.

Aznap délután Livingstone úr bátorkodott ismételten felhívni Twist asszony figyelmét a helyzetre.

– Ez nem valami gyermekmegőrző; nem hagyhatja itt minden délután a fiát.

– Mondtam már, hogy szívesen fizetek óradíjat – felelte méltóságteljesen a Hókirálynő, kisebb bőröndnek is beillő retiküljével az egyik kezében, s mobiltelefonjával a másikban.

Az ügyvédnő – szent meggyőződésében, hogy mindennek ára van – képtelen volt megérteni, hogy a Holdsugár könyvesbolt tulajdonosa elhatárolódik a közhelyektől.

– Ez egy könyvesbolt. Nem szedünk pénzt az itt parkoló gyerekekért.

– Olivér olvasó. Nem csinál piszkot, nem zavar senkit, és nem harap – összegezte mondandóját az ügyvéd asszony, mielőtt kiviharzott az ajtón.

A fiú pedig vállat vont, és a füle is elvörösödött szégyenében. Másnap elárulta Livingstone úrnak, az ő ötlete volt, hogy délutánonként a Holdsugár könyvesboltban időzzék, a szülei álláspontjának ellentmondva.

– Összeraktak nekem egy rakás iskolán kívüli foglalatosságot, de egyik sem volt ínyemre. Sikerült is elérnem, hogy mindenhonnan kidobjanak.

– Hogyan?

– Alvást színleltem a különórákon. A pszichológusok nem ajánlják a szülőknek, hogy olyan külön tanulmányokra kényszerítsék a gyerekeiket, amelyek nem éppen kedvükre valók. Márpedig engem csak az űrkutatás érdekel.

Edward, aki már sok évvel korábban elveszítette a különféle pszichopedagógiai elméletekbe vetett hitét, nem óhajtott mélyebbre ásni a magyarázat hitelességét illetően. Az viszont érdekelte, vajon miért épp az ő könyvesboltját választotta a fiú.

– Nincs túl sok asztronómiai tárgyú könyvem.

– Viszont innen látni a csillagokat a sötétben – felelte Olivér.

Nem hibáztathatta a fiút, amiért jól érzi magát azon a helyen, amely számára is az egyetlen menedéket jelentette a világon.

De nem ez a leleplezés tántorította el Livingstone urat a további tiltakozástól, amiért Olivér a könyvesboltjában tartózkodik (s amire Roberta Twist rá se hederített); vagy az, hogy a fiú jelenléte nemigen zavarta a vevőket. Nem is a fiúnak a könyvek iránti feltétlen imádata, vagy a piramis alakú világítónyílás iránti csodálata volt az ok, vagy hogy Olivérnek éppenséggel sikerült kivívnia a könyvkereskedő rokonszenvét. Twist Olivér a szokás hatalma folytán rekedt meg a Holdsugár könyvesbolt felső szintjének egyik sarkában. Itt táborozott minden délután, iskola után; letelepedett az öreg faparkettára, elővette hátizsákjából a kincseit (ódon égi térképeket, szextánsokat, könyveket, papírt és színes ceruzákat), s boldogan elmerült a végtelen univerzumban. Oly sok napon át gyakorolta egy könyvesbolti asztronauta szertartásos mozdulatait, hogy végül befészkelte magát Livingstone úr mindennapjaiba, aki egyszer csak azon kapta magát, hogy hiányzik neki a fiú, amikor az influenzás lett, és otthon kellett maradnia.

Edward érezte, hogy fáj a csípője, és mozgatni kezdte a lábát, hogy lássa, még mindig remeg-e az erőfeszítéstől; majd némán elátkozta az öreg könyvesboltosok életébe előbb-utóbb beköszöntő nyavalyákat. Talán valóban elérkezett az idő, hogy felvegyen egy nála fiatalabb munkatársat, gondolta; aki segítségére lehet a rendelésben, illetve a könyvek felvitelében büszkeségén, a csigalépcsőn.

– Remélem, nem saját magadra gondolsz – szúrta oda otthonosan befészkelt kis vendégének, miután a kisfiú előrukkolt az ötlettel.

– Nem. Nekem minden időmet arra kell fordítanom, hogy…

– …te légy a világ legifjabb asztronautája. Igen, tudom.

– Vegyen fel egy egyetemistát. Azok erősek, és nem számít nekik, ha csak részmunkaidősek.

– Nem szokásom taknyos hatévesek tanácsára hallgatni.

– Nyolcéves, két hónapos és háromhetes vagyok.

– Akkor egy nyolcévesére – dörmögte Livingstone úr, és közben megnézte, mi a címe a könyvnek a beszélgetőpartnere kezében. – Ezt a boltot én vezetem, és nem a Jupiter holdjainak asztronauta gyerekei.

Ha van olyan csengettyűhang, amely borúsan hat a szellemre, akkor a Holdsugár könyvesbolt csengettyűhangja ilyen volt. Egy-egy vevő érkezését vagy távozását jelezte, és Edward Livingstone ilyenkor tudta, hogy le kell mennie a pénztárgéphez.

– Szeretném leszögezni – közölte a könyvkereskedő, miközben valamennyi csigolyája recsegett-ropogott, amint feltápászkodott –, hogy ha felveszek is egy részidős kisegítőt, akkor azt nem a te javaslatodra teszem, hanem az új kiadású földrajzi atlaszok megsemmisítő súlya miatt, amelyeket egész délután cipeltem.

Edward ismét lement becses lépcsőjén, hogy megbizonyosodjék róla, minden rendben van, és vágyakozva tekintett a különleges asztalára. Pusztán egyetlen könyvtípussal tett kivételt, amit beengedett a Holdsugár könyvesbolt alsó szintjére, a hőn szeretett klasszikusai közé. Livingstone úr kis, színes gyengéiről, az illusztrált könyvekről volt szó. Sokéves irodalmár- és tudós kutató tevékenysége ellenére (vagy talán épp ezért) óhatatlanul is behódolt minden ilyen példány előtt, ahányba csak belebotlott – lett légyen szó egy kiadói újdonságokat tartalmazó katalógusról, vagy a távoli előd, dr. Livingstone felfedezéseihez hasonlóképp lenyűgöző antikvár ritkaságról. Egy hatalmas, többszintes asztalon Benjamin Lacombe, Tim Burton, Iban Barrenetxea, Sara Morante, Charlotte Voake, Stephen Biesty és Quentin Blake boldogan megfért Maurice Sendak, George Barbier, Alfons Mucha, Toulouse-Lautrec és Gustave Doré jó állapotban megőrzött metszeteivel. Livingstone úr vasfegyelme ellenére – melynek hőn szeretett könyveit alávetette – ez volt a legelvadultabb és legzabolátlanabb sarok a boltban; egyszerre senki földje és mindenkié; festők, grafikusok, metszetkészítők, publicisták, tervezők, illetve a toll és az ecset egyéb illusztris (és felettébb illusztris) képviselőinek otthona.

A kincses asztal egy kis posztamensben csúcsosodott ki, amelyen egy diszkréten megvilágított vitrin pihent. Livingstone úr ebben helyezte el felfedező őse eredeti naplóját, kinyitva, melynek Kartográfiai, zoológiai, botanikai és geológiai megfigyelések Dél-Afrikában (1849–1851) volt a címe. Dr. David Livingstone kézírásos füzetét a könyvesbolt-tulajdonos egyedülálló nénikéjétől örökölte, úgy tíz évvel azelőtt. Habár Edward – különösebb hűhó nélkül – pusztán a kis vitrinszekrényben őrizte a történelmi jelentőségű családi relikviát, aki ismerte őt, tudta, milyen becses e napló a szívének. Oly gondosan ügyelt a kéziratra, hogy még Olivérnek sem mutatta meg, hiába rimánkodott érte – miután annyira magasan állt a vitrin, hogy a kisfiú nem csodálhatta meg a felfedező csodás hagyatékát.

Talán könyvesboltja rendezett tengere eme anarchisztikus kis szigetének hatására, vagy mert sosem nyerte el az év legzsémbesebb könyvesbolt-tulajdonosának járó Scrooge-díjat{2} (melyre pedig már kétszer is felterjesztették), Livingstone úr hamarosan megenyhült, és felülemelkedett ama álláspontján, miszerint nem hallgat holmi kisfiú jó tanácsára. Még aznap délután kiakasztott egy táblát a Holdsugár könyvesbolt ajtajára: KISEGÍTŐ MUNKATÁRSAT KERESEK.

2

Agnes Martí fájdalmasan felnyögött, miután az internet segítségével megnézte a számlaegyenlegét. Három hónapja volt Londonban, és nem sikerült olyan munkát találnia, amilyet elképzelt magának, amikor leszállt a repülőgépről.

– Elmegyek – mondta a szüleinek, mielőtt elhagyta szülővárosát, Barcelonát. – Elegem van ebből a bizonytalanságból, a sok félbeszakított kutatásból, és abból, hogy egy évben csak négy hónapot dolgozhatom. Belefáradtam már a tavaszi ásatásokba, és hogy az önéletrajzommal koldulok ebben a könyörtelen városban.

Szülei – akiket inkább elszomorított, semmint lenyűgözött lányuk beszéde – nem túl nagy meggyőződéssel bár, de rábólintottak lányuk döntésére. Nem voltak biztosak benne, hogy felkészültek az üresfészek-szindrómára, melynek képét már oly sokszor felfestette előttük egy pszichológus nagynéni.

– És ott mihez kezdesz? – kérdezte az anyja.

– Egy múzeumban szeretnék dolgozni. Valamelyik nagyban. A British Museumban.

Agnes egészen halkan ejtette ki az utolsó két szót. A British Museum nevének puszta említését is vakmerőségnek érezte, mert sosem tartozott azok közé, akik mindent nagy képernyőn és színesben képzelnek el. Ha azonban szavakba meri foglalni legnagyobb vágyait, gondolta, akkor talán lesz elég bátorsága, hogy harcoljon is értük. Nem mintha Agnes a new age filozófia feltétlen híve lett volna, mégis úgy vélte, hogy minden embernek szíve-joga hinnie olykor jó sora beteljesülésében.

A sejtelmes, hullámzó oxyrhynchiai tájban, a tavaszi ásatásokon merült fel benne a gondolat, hogy Londonba vándorol, új szakmai kihívások reményében. Agnes régész volt, és – megszakított időszakokban – öt éve dolgozott a Josep Padró által vezetett ásatásokon. A Kairótól délnyugatra elhelyezkedő Oxyrhynchus – amely az egyiptomi Pr-Medjed hellenizált neve – a mai el-Bahnasa helyén állt Felső-Egyiptomban, és virágzó kulturális-kereskedelmi központ volt a hellenisztikus korban; a hetedik századi arab megszállást követően azonban elhagyatottá vált. A huszadik század végétől a Barcelonai Egyetem, a Katalán Egyiptológiai Társaság és az Egyiptomi Régiségek Múzeuma kutatási tervet készített a térség történelmi-régészeti felderítésére. Agnest évről évre rabul ejtette a szirének éneke, ami az ókori Egyiptom hellenisztikus korszakának kutatására irányuló ásatásokat, a feltárt építmények állagmegóvását, az új régészeti feltárásokat és az ezzel kapcsolatos vizsgálatokat jelentette. Naplementekor, miután véget ért a munkanap, a régészlány a gyönyörű romok közt sétálgatott, és a páratlan afrikai színeket csodálta a feltárt kövek sziluettjein is megtelepedő por közepette. Szívesen gondolt arra, hogy a múlt század húszas éveiben Flinders Petrie{3} is ugyanazon ösvényeken járkált a kövek közt.

Kutatótársai körében, professzora lelkesedése láttán könnyű volt elsodortatnia magát a régészet romantikus világában. Nyaranta azonban, amikor Agnes rendre visszatért Barcelonába, óhatatlanul is szembetalálta magát a kellemetlen valósággal. Tökéletesítette ugyan angol nyelvi ismereteit, de továbbra sem volt stabil munkája, a szüleivel élt, és valamennyi régész barátja távozott az országból, vagy épp csapnivaló szerződések függőségében nyomorgott. A tanítás kísértésének ellenállt, mert attól félt, elragadja a tantermek klausztrofób hangulata; nyáron pedig az oxyrhynchiai ásatások előrehaladását taglaló munkákat írt. Mindaddig három ilyen kutatási összefoglalót publikált, melyeket Josep Padró professzor és más jeles régészek is dicséretben részesítettek. Tudta, hogy mindez nem elegendő ahhoz, hogy megnyissa számára a British Museum kapuit, mégis haragudott volna magára, ha meg sem próbálja.

Amióta Londonba költözött, a végsőkig kiaknázta a kapcsolatait; fejből tudta vagy fél tucat állásközvetítő iroda elérhetőségét, és személyesen vitte el az önéletrajzát a különböző múzeumokba. Ám szemmel láthatóan senkinek sem volt szüksége egy ókorkutató régészre; még az angolok nagy becsben álló, szent templomainak legrejtettebb zugaiban sem.

– Stratford-upon-Avonben sajnos nincsenek ásatások – közölte vele komoly hangon a hófehér hajú, csontkeretes szemüveget viselő hölgy a British Library második emeletén, aki legalább megtisztelte azzal, hogy elolvassa referenciáit.

– Nem feltétlenül kell ásatásnak lennie…

– Bocsásson meg, de nem értem, miért szeretne nálunk dolgozni. Bizonyára tudja, hogy ez a Shakespeare Társaság.

– Talán előásnának valamely kéziratot, vagy meggyőződnének az eredetiségéről…

– Nyelvészekkel és más különös szerzetekkel dolgozunk együtt, régészekkel azonban nem.

– Feltételezem, hogy történészekkel is.

– Ezt meg kellene nézni az annalesekben – jegyezte meg a hölgy, és felnevetett saját sziporkázó megjegyzésén.

– A régészek is történészek, csak a régészek jobban bepiszkolják a kezüket.

– Nos, hacsak nem a poros könyvekről van szó…

– Azokat is szívesen leporolnám.

Ez volt az a pillanat, amikor Agnes Martíban tudatosult a felismerés, hogy az elkeseredettség és a szomorúság miatt kezd becsavarodni.

Tragikus sóhajjal elbúcsúzott a fehér hajú, csontkeretes szemüvegű hölgytől – sok Júlia megirigyelte volna drámai levonulását a színről –, és hagyta, hogy a léptei a Saint Pancras pályaudvarig vigyék. Agnes nem érzett különösebb vonzalmat a vonatpályaudvarok iránt, a Saint Pancras azonban – vörös tégláival és gyönyörű, csúcsíves szerkezetével – magával ragadta bolygó, munkanélküli szívét. A pályaudvar látványos neogótikus homlokzata sokszor feltűnik a Harry Potter-filmekben, jóval szerényebb külsejű rokona, a King’s Cross homlokzatának álcázva magát. Agnes sosem értette, vajon J. K. Rowling miért nem a Saint Pancrasba helyezte a 9 és ¾. vágányt, ahonnan a Roxfort Expressz indult.

Azonban nem csak holmi építészeti jelenség volt az, ami – pár nappal Londonba érkezését követően – megragadta a régészlány figyelmét. Ha Agnes némi békességre és vigaszra lelt is a Saint Pancras pályaudvaron, akkor az két személynek volt köszönhető. Az egyik fémből készült, a másik hús-vér ember volt, nevezetesen John Betjeman költő szobra, illetve lakótársnője, Jasmine, aki pincérnőként dolgozott egy kis Fortnum & Mason kávézóban, a vágányok tőszomszédságában. Az első a szabadság romantikus eszméjét, valamint azok feszültséggel és erőfeszítéssel teli útját idézte, akik a szívüket követik. A másodikkal pedig szimpatizált, és ő volt az, aki felszolgált neki egy csésze Earl Greyt, kis tejfelhővel, valamint egy szeletet London legízletesebb répatortájából.

John Betjeman fáradhatatlanul küzdött a Saint Pancras megőrzéséért, amikor Londonban komolyan felmerült annak lehetősége, hogy lebontják, vagy teljes egészében átalakítják a második világháborús bombatámadásokat követően. Kitartóan hangoztatta, hogy a Saint Pancras „túlságosan gyönyörű és túlságosan is romantikus építmény, ezért fenn kell maradnia a vasbetonvilágban”, vagyis hogy helyre kell állítani. Ez a szenvedélyes, romantikus beállítottság volt a kulcsa, hogy az épületet végül eredeti formájában megőrizték, s hogy a huszonegyedik században az egyik legékesebb londoni kincs vált belőle, amely reménysugarat lehelt a megfáradt régészlányok szívébe.

Agnest lenyűgözte Betjeman szobra – Martin Jennings alkotása –, amely magasba emelt fővel szorítja fejéhez a kalapját, és a pályaudvar pazar boltozatát csodálja. Oly megnyugtató látványt nyújtott Agnes számára, akár egy kedves, öreg barát. Lábait pedig egyik verse, a Winter Seascape (Tengertáj télen) sorai övezik:

Itt állok, a sziklaszirten,

Győztesen és rendületlen.

Vihar tépáz. Oda vágyom

Hol a tenger ring, habos ágyon.

Azon az őszi délutánon, amikor Agnes olyannyira maga alatt volt, némán üdvözölte a költőt, majd sietősen a Fortnum & Mason felé vette az irányt. Belépett a kis boltba, és beült a sarokba, ahol már előkészítették a kerek asztalokat a teázáshoz – bár Agnes számára még mindig nem volt világos, hány órára is tehető ez az esemény, miután a londoniak szinte minden órában teáztak. Jasmine, élénk, gesztenyebarna szemű, széles mosolyú fekete nő, kilépett a hátsó helyiségből, és felélénkült lakótársnője láttán. Egy közös barátnőjük közbenjárására adta ki neki az egyik nagyobb szobáját, és boldog volt, hogy végre egyszer rokonszenves albérlőt kapott.

– A szokásosat?

– Igen, légy szíves.

Jasmine figyelmét nem kerülte el vendége letörtsége, mégis jobbnak látta, ha felszolgálja neki a teát és a süteményt, mielőtt tragikus, elhagyatott Júlia-lelkülete felől kérdezné.

– A Shakespeare Társaságnak sem kellek.

– Talán megemlítetted nekik Marlowe nevét?

– Csak annyit mondtam, hogy régész vagyok, és munkát keresek.

Agnes a teáját kevergette kiskanállal, és a porceláncsésze finoman cizellált, vörös és zöld virágmintáit bámulta.

– Ha belátható időn belül nem kapok munkát, haza kell utaznom. Rosszul állok anyagilag, és ez az egész nehezebb, mint gondoltam.

– És miből gondoltad, hogy Londonban könnyebb munkát találni, mint Barcelonában? – érdeklődött Jasmine.

– Mert London a csodák városa… És a múzeumoké, ahol persze tesznek rám.

– Drága Alice – mosolygott a felszolgálónő –, ez itt nem a Fehér Nyúl odúja.

– Akár itt is dolgozhatnék – lepte meg saját magát Agnes, amint hangot adott a gondolatainak.

– Talán a Kalapos nemszületésnapján?

A kellemes világítás, a világos tónusú fadekoráció és a gőzölgő tea aromája arra ösztönözte Agnest, hogy ebbe a lehetőségbe meneküljön.

Jasmine energikusan megrázta a fejét, amivel mozgásba hozta sötét fürtjeit.

– Egy hétig sem bírnád.

– Az edény-helyreállítás nagymestere vagyok. A ti csészéitek sem különbözhetnek olyan nagyon a terra sigillata-tól.{4}

Az üzletvezető – sápadt, vékonydongájú belga, aki már-már azt kockáztatta, hogy összekeverjék egy két lábon járó seprűreklámmal – odaszólt Jasmine-nak, hogy szolgáljon ki egy párt, amelyik éppen betoppant. Agnes kihasználta barátnője távollétét, hogy közelebbről is megismerkedjen a pompás répatortájával, és eljátszadozzon a lehetőséggel, hogy desszertkóstolónak szegődik.

– Eszembe jutott valami – szakította félbe Jasmine az álmodozásait. – Az előbb, amint Alice-nak neveztelek… Van egy hely…

– A Fehér Nyúl odúja?

– Nem, itt, Londonban. A Temple negyed. Szerintem az pont az a hely, ahol elfeledkezhetnél a baljós gondolataidról.

– Talán sok ott a múzeum meg a történelmi társaság?

– Nem.

– Akkor hát miért akarod, hogy odamenjek?

– Mert… majd meglátod.

– Na és mihez kezdjek én ott? Ellentmondásokba keveredjem a Szív Királynővel, míg kiabálva a fejemet nem követeli? Még fej nélkül is megszállottan a balszerencsémet hangoztatnám…

Agnes átnyújtotta barátnőjének üres tányérját és csészéjét. Nyűgös volt és kedvetlen.

– Ugyan mit is találhatnék, Jasmine? – kérdezte sóhajtva.

– Attól függ, mit keresel.

Agnes nehéz szívvel hagyta el a Saint Pancrast, abban a szent meggyőződésben, hogy a sárga por, amely Petrie csizmájára is rátapadt Oxyrhynchusban, elhomályosította a józan ítélőképességét. Már készen állt rá, hogy a bankszámláján maradt nyomorúságos morzsákból megvegye a visszaútra a repülőjegyét, de úgy döntött, ad még egy esélyt Jasmine javaslatának; legalább szépen elbúcsúzik a rendkívüli várostól, gondolta. Miközben lefelé haladt a mozgólépcsőn, hogy metróval közelítse meg a Temple negyedet, a vereségén rágódott.

A Temze-part és a Fleet Street között, nem túl messze a Waterloo Bridge-től terül el a Middle Temple Gardens, akár egy puha szőnyeg, amely a Temple utcácskáinak, udvarainak és kertjeinek békés birodalmába vezet. Agnest rögvest rabul ejtette a virágágyak őszi bűvölete és a magas fák sokszínűsége, s menten elillant a pesszimizmusa. Amint a rakpartok felől áthaladt a Temple bejáratát képező boltív alatt, arra gondolt, hogy mindeddig egészen más képet őrzött a Cityről. A gyér forgalmú, tiszta, csöndes utcák hálójában sétálgatva megbékélt a világgal. Útikönyvében azt olvasta, hogy a City ügyvédeinek java része – az Inn of Courts{5} tagjai –, illetve más csodalények éldegélnek azokban a festői utcácskákban, amelyek szinte mind kertes kis udvarok köré rendeződtek.

Jasmine fején találta a szöget, amikor úgy gondolta, egy alkonyi séta az angol bűvölet eme szegletében gyógyírként hat majd csüggedt barátnőjére. Agnes tudomást sem vett róla, hogy a felhők a Temze irányában haladnak, s hogy az égbolt szürkébe borul a feje felett; ismét felülkerekedett benne a kalandvágy, és kíváncsian taposta az új utakat. Vakmerően megpróbált bejutni a Temple Churchbe, a templomos lovagok körtemplomába. Háromszor is. De csak a negyedik próbálkozásra sikerült neki; arra fogta rossz tájékozódását, hogy nem volt nála se térkép, se iránytű.

Vagy fél tucat kényelmetlen padon ücsörgött, hogy a gondosan karbantartott, apró kertek csendjét élvezze, és hosszú ideje először valóban úgy érezte magát, mint Alice a labirintusban. Ugyanakkor a félelem legparányibb szikrája sem fenyegette, amiért nem tudja, merre van a kijárat. Mivel azonban egy olyan helyen, mely ügyvédeknek szolgál hajlékául – tűnjék bár felettébb békésnek –, sosem lehet igazán biztonságban az ember, s mivel ez volt az egyetlen olyan nap, amikor az előrelátó régészlány nem vitt magával ernyőt, eleredt az eső.

Az eső cinkosa, az alkonyat is gyorsan rátelepedett a városra. Agnes immár nem találta olyan vonzónak a céltalan csavargást. Nem ücsörgött hát tovább a padon, hanem elindult a folyó felé. Legalábbis ez volt a terve. Átsuhant fején a gondolat, hogy az élet bizony sajátos humorérzékkel bír, amikor is egyszeriben szembetalálta magát a Temple Church főbejáratával. Megszaporázta a lépteit, érezvén, hogy az eső átjárja hosszú, száműzötthercegnő-hajzatát, elnehezíti testén a kabátot, és tönkreteszi egyetlen pár valamirevaló cipőjét.

Amint egy nosztalgikus hangulatot árasztó, Edward-korabeli épületnél befordult a sarkon, fel sem pillantott, hogy megnézze az utcatáblát. Miközben alig látott valamit az esővíztől, mégiscsak felfigyelt egy álomszerűen kék faburkolatra, amely egy különösnek tűnő üzlet kirakatát keretezte. Hasonló színű táblán meseszép kézírással, hófehér betűk díszelegtek a hangulatosan megvilágított kirakatban, amely ordító ellentétet képezett a beázott cipőjével.

– Holdsugár könyvesbolt – olvasta hangosan.

Pusztán azzal a kifogással, hogy jócskán megkésve bár, de bemeneküljön valahová az eső elől – agya kellemesen kikapcsolt, talán még mindig sorvasztotta az egyiptomi sivatag pora –, lenyomta a madártoll alakú kilincset, és belépett a könyvesboltba.

Agnes igyekezett az átázott holmijának, s nem a baljós csilingelésnek tulajdonítani, hogy egyszeriben libabőrős lett.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Mónica Gutiérrez:  LA LIBRERÍA DEL SEÑOR LIVINGSTONE

Copyright © 2017, Mónica Gutiérrez

© 2020, Penguin Random House Grupo Editiorial S.A.U.

All rights reserved.

Hungarian translation © Mester Yvonne, 2021

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Rácz I. Péter

Kézirat-előkészítő Tomka Eszter

Korrektor Füredi Erzsébet

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978-963-504-626-3 (epub)

ISBN 978-963-504-627-0 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.moobius.hu

{1} Mr. Magoo egy amerikai rajzfilmsorozat 1949-ben feltűnt kitalált, idős, gazdag, nyugdíjas, kopasz és komikus szereplője.

{2} Ebenezer Scrooge Charles Dickens Karácsonyi ének című regényének uzsorás alakja.

{3} Flinders Petrie (1853–1942) hírneves angol egyiptológus, régész.

{4} Terra sigillata – latin kifejezés, jelentése: „pecsételt föld”; itt a Római Birodalom idején készült díszes, vörös kerámiaedényekre utal.

{5} Jogászkollégiumok.