Tartalom

Miért pont most?

1. fejezet Jenna

2. fejezet Alex

3. fejezet Jenna

4. fejezet Alex

5. fejezet Jenna

6. fejezet Jenna

7. fejezet Jenna

8. fejezet Alex

9. fejezet Jenna

10. fejezet Alex

11. fejezet Jenna

12. fejezet Alex

13. fejezet Jenna

14. fejezet Alex

15. fejezet Jenna

Köszönet

Tartalomjegyzék

Miért pont most?

Judith Whimsey

2023

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Korretúra: Bence-Kiss Krisztina

A könyv tartalmára a szerzői jogról szóló törvény vonatkozik, azaz a könyvben minden írás az írónő tulajdona, melyet kimásolni és felhasználni, máshol közzétenni a szerző engedélye nélkül szigorúan tilos!

Néha csak arra van szükséged, hogy találkozz valakivel…

találkozz valakivel, aki a feje tetejére állítja az egész addigi életed…

1. fejezet
Jenna

Ahogy az utcán lépkedek a hat centis sarokkal rendelkező cipellőmben, és pont magamat átkozom a rossz lábbeliválasztásom miatt, még az ég is megdörren. Más sem hiányzik, minthogy még el is ázzak! Nem elég, hogy elkések a munkából, aznap, amikor az új főnök be lesz mutatva, még nézzek is úgy ki, mint egy ázott veréb. Ezt nem hiszem el! Hát lehet ezt még valamivel fokozni?

Az egész beillene egy péntek tizenharmadikai napnak. Csak sem péntek nincs, sem tizenharmadika.

Hétfő van. Egy új kezdet a Green Logistics Ltd. életében, ahol dolgozom, miután a mindenki által nagy népszerűségnek örvendő főnököm, Mr. Green nyugdíjba vonul, és a cégét a nagyobbik fia veszi át. Valaki, akivel még senki nem találkozott, mert eddig Ausztráliában dolgozott.

Pusmognak valami nézeteltérésről apa és fia között, de ez olyan régen történt, hogy a jelenlegi munkatársak közül már senki nem emlékszik az okára.

Én még csak egy éve dolgozom a cégnél, és azt sem tudtam, hogy Mr. Greennek vannak gyerekei. Persze amint megtudtuk a hírt, a barátnőimmel rögtön rágugliztunk, de pár fényképen kívül, amelyeken gyönyörű nők társaságában volt látható különböző eseményeken, semmit nem tudtunk meg róla. Gaby és Mila persze odáig voltak érte, hogy milyen jóképű. Sötét haj és világító kék szemek néztek vissza ránk minden képről. Határozott, markáns arcél, mindegyiken divatos borostával. Azt én is elismerem, nem rossz ránézni, de nekem egyáltalán nem jönnek be az ilyen típusú férfiak. Látszott rajta, hogy tisztában van az adottságaival, anyagiakban sem szűkölködik, és bármit megtehet, amit csak akar. Az a fölényes mosoly az arcán minden képen. Nem is tudom megmondani, hogy mi irritál vele kapcsolatban a legjobban. Ellenszenves volt már első pillantásra.

Ez az egész a mai reggellel kapcsolatosan is az ő hibája. Miután pénteken Mr. Green bejelentette, hogy átadja a stafétabotot a fiának, és ő visszavonul, semmi másra nem tudtam gondolni. Derült égből villámcsapás volt. Munka alatt és után mindenki erről susmogott. Én érkeztem legutoljára a céghez, és nem tudom, mire számítsak. Persze jó barátnők lévén Gaby és Mila szombaton beállítottak a lakásomba, hogy eltereljék a figyelmemet. Gaby hozott egy üveg tequilát, Mila egy vödör jégkrémet, én meg nekiálltam a stressz-sütésemnek, aminek az eredménye egy tepsi csodálatosan illatozó, de bűnösen kalóriagazdag extracsokis brownie volt. A Netflixen elindítottunk egy csajos filmet, hogy melyiket, már nem is tudom. Arra még emlékszem, hogy a tequila hamar elfogyott, és utána már az otthon lévő vörösbort iszogattuk, és persze a brownie-hoz hozzá sem nyúltunk. Lehet, hogy kellett volna. Vagy csak nem volt szerencsés keverni az italokat. Rettenetesen eláztunk, de már régen éreztük ilyen jól magunkat. Nevetgéltünk, bohóckodtunk, mint régen, a középiskolában. Mintha nem is felnőtt nők lettünk volna, hanem még mindig kislányok, akik azt játszották, hogy felnőttek. Vasárnap borzasztó fejfájással ébredtem. Délutánra úgy-ahogy rendbe jöttem, és meggyőztem magam, hogy csak azért, mert mostantól Mr. Jóképűnek fogok dolgozni – ők nevezték el így, nem én –, még nem kell, hogy bármi is változzon. Mint személyi asszisztens, csak teszem a dolgom, ahogy eddig, és nem lesz semmi baj. Mindig is szorgalmas és ügyes voltam. Mr. Green anno nagy kockázatot vállalt, hogy felvett erre a pozícióra friss diplomával, nulla gyakorlattal. A nyugdíjba vonuló elődöm egy nap alatt elhadarta a legfontosabb dolgokat, a többire magamtól jöttem rá. Kitartó szorgalommal és lelkesedéssel hamar beletanultam a dolgokba. Úgy érzem, jól végzem a dolgom, de ki tudja? Új főnök – új szelek. Nem szeretek csalódást okozni senkinek, remélem, ő is meg lesz elégedve velem. Végül is lehet, hogy csak a fotók alapján nem szimpatikus, és a valóságban jófej. Mondjuk kétlem, de legyen. Kikészítettem este a másnapi ruhámat, lefekvéskor mantráztam, hogy nem lesz semmi gond, minden ugyanúgy fog menni a cégnél, mint eddig.

Hát, ezidáig semmi nem jött össze. Elaludtam, mert elfelejtettem beállítani az ébresztőt. A forró kávém rácsöppent a fehér blúzomra, így át kellett öltöznöm. Az autóm nem indult, fogalmam sincs mi baja, szerintem csak ki akart tolni velem. Így kénytelen voltam busszal munkába menni, amivel nincs is semmi gond, csak most késésben vagyok, és majd kitöröm a bokám, hogy minél előbb beérjek. Már majdnem ott vagyok a modern négyemeletes épület előtt. Egy újabb dörgés, és érzem az esőcseppeket az arcomon. Felnézek az égre, a sötétszürke felhőkre. Miért pont most? Nem tudott volna még várni két percet, hogy beérjek? Persze a reggeli fiaskók után már nem csodálkozom semmin.

Még jobban kapkodom a lábam, és enyhén lihegve végre az ajtónál vagyok. Pete, az öreg portás mosolyogva köszön, majd miután végignéz rajtam, megkérdezi, hogy minden rendben van-e. Én is végignézek magamon. Vajon mit láthat? Nem veszek észre semmit a ziháló légzésemen kívül. Csak intek neki, mert még a köszönéshez sem kapok elég levegőt. Gyorsan beszállok a liftbe, és megnyomom a negyedik emelet gombját. Míg felfelé megyek, megnézem magam a földig érő tükörben. Világosbarna, vállig érő hajam kicsit megrázom. Veszek pár nagy lélegzetet, hogy a szívverésem is visszaálljon a normális ritmusba. Talán nem ártana eljárnom futni, hogy jobb kondiba kerüljek. A fehér blúzom megigazítom a kék blézerem alatt. A hozzá illő szoknya jól áll, és gyorsan körbeellenőrzöm a harisnyámat is, hogy nem szalad-e valahol. A szoknya szépen körbeöleli a csípőm, a hossza épphogy térd felett ér véget. Csinos. Nem mintha tetszeni szeretnék bárkinek, de nem árt, ha az ember lánya mindenre fel van készülve. A lift szürke ajtaja egy kis sípolás után kinyílik, majd végigsietek az előtéren keresztül az irodákhoz. A folyosó végén található modern óra könyörtelenül mutatja, hogy bizony húsz percet késtem. A fenébe is! Soha nem szoktam késni. Hátha Mr. Jóképű később jön. Nem minden cégvezető jár nyolc órára dolgozni, ugye?

Persze, ahogy a szobám ajtajához érek, kiderül, nekem nincs ilyen szerencsém. Halk beszélgetés szűrődik ki a belső irodából. Óvatosan kopogok a nyitott ajtón, és belépek. A fényképekről megismert arc néz rám kérdőn. Hűha! Élőben még vonzóbb, mint a képeken. Fekete haja tökéletesen van vágva, hideg kék szeme mintha egyenesen a vesémbe látna. Mindketten felállnak, és csak most veszem észre egykori főnökömet.

– Áh, Ms. Gold. Jó reggelt kívánok! Már kezdtem aggódni, mi történt magával – köszön Mr. Green barátságosan. – Hadd mutassam be a fiamat, Alexander Greent! Alex, ő itt a személyi asszisztensem, illetve most már a tied, Ms. Jenna Gold.

– Jó reggelt! – köszönök én is. – Elnézést a késésért, szörnyű reggelem volt! – mondom, miközben mosolyogva nyújtom a kezem.

Mr. Jóképű kezet fog velem, de közben zord ábrázattal méreget. Nem tudom, mi baja van. Húsz perc késés tényleg a világvége? Gyorsan elengedi a kezem, én pedig idegesen morzsolgatom utána a testem mellett. Most mit csináljak? A levegő egyre feszültebb, ezt még Mr. Green is érezheti, mert zavartan piszkálgatja a szemüvegét.

– Alex, én már megyek is. Akkor a Douglas-ügyet megbeszéltük, de természetesen csináld úgy, ahogy jónak látod!

– Persze, menj csak, nem lesz semmi gond! – szólal meg most először Mr. Jóképű.

Miután egyedül maradunk, visszatér rám a pillantása. Tekintete egyáltalán nem barátságos, sőt!

– Ez most utoljára fordulhatott elő. A munkaideje nyolc órakor kezdődik, pontosan. Utolsó eset volt, hogy késett! Öt perc múlva várom az irodámban. A kávét cukor nélkül iszom.

Pár másodpercig csak állok, teljesen ledermedve. Ezt a tuskót! Ezentúl Mr. Tuskónak fogom hívni. Még hogy utolsó eset, hogy késett! Mintha ő még soha nem késett volna el sehonnan. Beképzelt seggfej! Meg sem kérdezte, miért történt. Lehettem volna beteg is, vagy lehetett volna balesetem is. Úgy látszik, a legalapvetőbb udvariassági szabályokkal sincs tisztában. Hol marad a jó reggelt, a kérem? Nem ismeri ezeket a szavakat?

Magamban zsörtölődve kisietek a szobából, mielőtt még jobban felmérgesíteném. Miután elindítom a gépemet, elmegyek a közös konyhába, hogy megcsináljam az átkozott kávéját. A kis konyha pont üres, ami nem meglepő, mert általában a többiekkel együtt itt gyűlünk össze a munka kezdete előtt, de én ma persze csúszásban vagyok. Úgy döntök, hogy magamnak is készítek egyet. Ilyen reggel után vajon milyen folytatás várható? Miután az első adag kifolyik a csészébe, már nyúlok is a következő kapszuláért, hogy cseréljem, mikor eszembe jut valami. Inkább mégsem cserélem ki a következő aranyszínű csomagra, hanem csak rányomok az indítás gombra. Széles mosollyal az arcomon nézem, ahogy a következő adag is megtölt egy csészét. Nem olyan sötét a színe, de azért elmegy. Aztán az asztalon lévő sótartóra esik a pillantásom. Na, azért ezt mégse. Vagy igen? Eszembe jut a fotókon látott öntelt mosolya, a rám irányuló hideg kék szeme, és már nem is kérdés. Körülnézek, és mivel nem látok senkit, egy picit beleszórok. És még egy picit. Csak úgy, ízesítésnek. Boldogan megyek vissza a helyemre, alig bírom ki, hogy ne dudolásszak. A gépemhez érve kinyomtatom a mai feladatokat, és egyik kezemben a papírokkal, a másikban a kávéval, bekopogok az irodájába. Halk „jöjjön” szó után benyitok. A csészét szó nélkül a nehéz tölgyfaasztalra teszem, én pedig leülök az előtte lévő sima irodai székre.

– Mitől van ilyen jókedve? Lehet, hogy az apámat elkábította a bugyuta mosolyával, de engem nem fog. Túl sok ilyen nővel találkoztam már! – Undorodva húzza el a száját.

– Milyen ilyen nővel? – kérdezek vissza, most már én is mérgesen.

– Olyanokkal, mint maga. Fiatalok, csinosak, akik azt hiszik, mindent elérhetnek, ha egy kicsit rebegtetik a szempillájukat. – Válaszomat meg sem várva folytatja. – Mint mondtam, a munkaidő nyolc órakor kezdődik és fél ötig tart. Ebédideje 12 órától van, kivéve amikor szükségem van magára egy üzleti ebédhez. Néha el kell kísérnie üzleti utakra vagy estélyekre is, remélem, nincs ellene kifogása. Természetesen ezek az idők kompenzálva lesznek a fizetésében.

Szóhoz sem jutok, csak mondja a magáét. Rebegtetni a szempillát? Mindent elérni? Hát minek gondol engem? Még ha úgy is néznék ki, mint azok a nők, akikkel őt láttam, akkor sem mondhat ilyet. Nem is ismer. De persze nem úgy nézek ki. Teljesen átlagos vagyok. Barna szem, barna haj, átlagos alak. Nem gurulok, de túl sovány sem vagyok. A sportot ki nem állhatom. Persze ő teljesen más. Magas, és az alkatán látszik, hogy sokat mozog. Az inge pont megfelelően feszül rá a testére. A karján felgyűrte egy kicsit, és miközben beszél, szorgalmasan pötyög a gépén, nem is néz rám. Még a karja is izmos. Kifejezetten jól néz ki. Nem gondoltam volna, de meg kell, mondjam, egy férfi alkar is lehet vonzó.

– Ms. Gold! Mondaná kérem?

A nevem hallatán felriadok a gondolataimból, és leszidom magam, amiért nem figyeltem. Vajon mit kellene mondanom? Ez égő. Látom, hogy gunyorosan néz rám.

– Ha befejezte az álmodozást, kérem, röviden ismertesse a mai programot!

– 11 órakor Mrs. Jackson jön. Ő a...

– Tudom, ki ő. Átnéztem már összes folyamatban lévő ügyet. Már egy hónapja készültünk erre az apámmal, csak nem mondta meg a munkatársaknak előre. Nem akart elszomorítani senkit. Folytassa!

– Mr. Golf visszahívást vár a szerződése ügyében. Délután egy órára lefoglaltam a tárgyalót, hogy köszönthesse a közelebbi munkatársakat, az erre vonatkozó köremailt már pénteken elküldtem. Hideg büfé-ebédet rendeltem az alkalomra. Öö… Mára csak ennyi van.

– Helyes. Legyen szíves, délután hozza el az öltönyömet a tisztítóból. Itt a papír hozzá – nyújt felém egy gyűrött fecnit.

– De én ma nem autóval jöttem – hebegem, mikor feltűnik, hogy a Churchill útra kellene mennem. Az gyalog legalább egy óra! Aztán lélegzetvisszafojtva figyelem, ahogy beleiszik a kávéjába. Két korttyal kiissza az egészet.

Semmi.

Meg sem rezdül.

Elképesztő! Mi ez az ember? Legközelebb több sót teszek bele, döntöm el magamban.

– Remélem, azért meg tudja oldani. Hiszen ez a feladata! – válaszolja eltúlzott nyájassággal. – Elmehet!

Szerencsére a nap hátralévő része szinte elrepül, és Mr. Tuskót nem sokszor látom. Fél ötkor pontban összepakolom a dolgaim, és végre hazaindulok. Ez után a borzalmas nap után nem vágyok semmi másra, csak a megmaradt tepsi brownie-ra. Az egészet fel fogom falni, és még csak bűntudatom sem lesz, fogadkozom magamban.

Mire hazaérek, már fél hat van. Persze a boltba elfelejtettem bemenni, így, ha akarnék sem tudnék mást enni, mint a süteményt. Még ahhoz is lusta vagyok, hogy rendeljek valamit. Lerúgom a cipőmet, és mezítláb a konyhába megyek. A hűtőből rövid mérlegelés után a vörösbort veszem elő, és teletöltöm a poharam. Egy kicsit kortyolok belőle, és lehunyom a szemem. Szinte érzem, ahogy a feszültség kiárad a pórusaimból. Nagyot sóhajtok. A pohárral a kezemben a fürdőszobába megyek. Megengedem a forró vizet, és amíg megtelik a kád, levetkőzöm. A ruhákat csak úgy otthagyom a földön, úgysem látja senki. Sajnos. A borral a kezemben beszállok, és próbálok ellazulni. Nagyokat lélegzem, és néha kortyolok a vörös nedűből.

A mai nap jár a fejemben. Miért siklott így félre minden? Én mindig összeszedett vagyok, nem szoktam késni sosem. Inkább „öt perccel korábban, mint később” típusú lány vagyok. Az emberek szeretnek velem lenni, barátságos vagyok. És a kávé! Miért csináltam? Ez olyan kicsinyes dolog volt. Ráadásul észre sem vette. Ugye nem vette észre? Remélem! Ezt a mai napot el kell felejtenem! Holnap tiszta lappal indulok, és bebizonyítom neki, hogy nálam jobb munkatárs nem is létezik. Ő is el fogja felejteni ezt a szerencsétlen napot.

Most, hogy ezt elhatározom, már meg is nyugszom egy kicsit. Majd bebizonyítom, hogy remek dolgozó és jó ember vagyok.

A kiadós fürdés után megeszem a süteményt, és még egy kicsit kapcsolgatom a tévét. Kétszer is ellenőrzöm, hogy biztosan jól állítsam be az ébresztőt. Időben kikapcsolom a készüléket, hogy másnap friss és kipihent legyek. Ám hiába fekszem le korán, gondolataim csak visszatérnek hozzá. A fotók nem tudták visszaadni a kisugárzását. Akármennyire is nehezemre esik, be kell vallanom, hogy vonzónak találom. Idősebb nálam jó tíz évvel, tehát úgy harmincöt körül lehet. És nem a kinézete az, ami miatt folyton rá gondolok, bár az sem elhanyagolható. Az a határozott aura, ami körbeveszi, egyszerűen beszippant. A magabiztossága, hogy minden helyzetet kezelni tud. El sem tudom képzelni, hogy gyenge pontja is lehet. Mindig vonzottak az ilyen típusú férfiak. Persze ezekről derült ki később, hogy irányításmániás, követelőző seggfejek. Mindent kérnek, de semmit nem adnak. Tanulhatnék már a hibáimból, mégsem tudom kiverni a fejemből.

Az egész rosszabb lesz, amikor lecsukom a szemem és megelevenednek előttem a képek. Látom magam, ahogy reggel bemegyek az irodába. Alex felém néz hűvösen, de mikor meglátja, hogy én vagyok, valami megvillan a tekintete mélyén. Lassú léptekkel felém indul, és szó nélkül átölel. Fejét lehajtja, és szája éhesen máris az enyémen van. Nem tétovázik, a nyelve rögtön a számban van, és határozott csatába kezd az enyémmel. Halkan nyöszörögni kezdek. Ez mintha még jobban felpörgetné. Kezei vándorolni kezdenek a testemen. Egyik keze felfelé indul, lassan, határozottan, a hátamon, egészen a fejemig. Beletúr a hajamba, és kicsit meghúzza, hogy felfelé billenjen a fejem, így még jobban hozzáfér a számhoz. A nyelve mintha már a torkomban lenne, teljesen leigáz. Kétség sem merülhet fel, hogy ő irányít. A másik keze lefelé indul, és a hátsómat kezdi simogatni, miközben még szorosabban magához ölel. Mindkét kezemmel a hajába túrok. Imádom ezt tenni, olyan selymes, a hossza pont akkora, hogy bele tudjak kapaszkodni. Kicsit én is meghúzom, hogy levegőt kapjak. A szája most elhagyja az enyémet, és lefelé indul az államon keresztül a nyakam felé, majd újra felfelé. Mindenhol kicsi csókok nyomát hagyja, míg a fülem mögötti érzékeny részhez nem ér.

Mély levegőt veszek, a kellemes, fás illata megtölti az orrom. Az egész testemen izgató bizsergés fut át, ahogy az érzékeny pontokon időzik. Megremegek, amitől belőle is elégedett morgás tör fel. Férfias, mély morgás, amely az egész bensőben rezonál. Felsóhajtok. Annyira jó érzés, szinte beleszédülök. Még közelebb bújok hozzá, és a hasamnál észlelem, hogy rá is hatással van az egész. A kezemmel lefelé indulok a hajáról és végigsimítom a széles mellkasát. Az ingén keresztül is végig tapogatom a kemény izmokat. Lassan, célirányosan lejjebb haladok, és megsimogatom a nadrágján keresztül. Még jobban a kezembe nyomja magát, és te jó ég, lent is alaposan el van látva. Megfordulunk, és lassan hátrálva az íróasztal felé vezet. A szája nem hagyja el testemet, mindenhol érzem. Felültet az íróasztalra, és a széttárt lábam közé lép. Lassan hátradőlünk, és a szája már a mellem felé közelít. Homorítok, hogy jobban hozzáférjen.

Hirtelen telefoncsörgést hallok. Mi ez? Kinyitom a szemem, és rájövök, hogy az ébresztőm szólalt meg. Már reggel van? Csalódottan hunyom le a szemem, és nagyot sóhajtok. Az álom okozta jóleső érzés még mindig fogva tart. A testem még mindig vibrál, túl valósághű volt az egész. Hát, ez sem lesz egy könnyű nap!

2. fejezet
Alex

Bosszúsan hajtok a széles úton, hogy vacsorára a szüleimhez érjek. Semmi kedvem ehhez az egészhez, de az anyám ragaszkodott hozzá. Tudom, hogy hiányoztam neki, mivel hét évet töltöttem külföldön. Ezalatt egyszer sem látogattam haza, csak telefonon beszéltünk. Nem tudtam elfogadni a döntését, és csak úgy tudtam ezt az egészet tolerálni, ha olyan messzire kerültem tőlük, amennyire csak lehet. Nem érdekelt, ha ezzel megbántom őt, de apámat látni sem akartam. Sőt, akkor egyiküket sem akartam látni. Mai fejemmel már máshogy kezelném az egészet, de akkor elvakított a düh.

Lelassítok, és bekanyarodok a keskeny betonútra, ami a nagy, háromszintes épület elé vezet, ahol felnőttem. Nézem a virágoskertet, anyám büszkeségét. Mintha semmi nem változott volna. A színes rózsák és a különböző tarka virágok üde színfoltot jelentenek a ház komor külsejével szemben. Ráérősen szállok ki, mintha ezzel is késleltetni tudnám az érkezésemet. Becsöngetek, és várom, hogy az inas kinyissa az ajtónkat, de meglepetésemre anyám áll a küszöbön. Először nem történik semmi, mintha ő sem tudná, hogy mit csináljon, de aztán lerázza magáról a dermedtséget, és szorosan átölel.

– Úgy hiányoztál, fiam! – leheli a fülembe.

– Én is örülök, hogy látlak!

Kicsit rekedtes a hangom a feltörő érzelmektől. Még soványabb, mint ahogy emlékeztem rá, mintha a legelső szellő is elfújhatná. A haja teljesen hófehér lett, és divatos kontyba van fogva. A szeme körül is több finom ráncot látok, de a pillantása ugyanazt a kedvességet sugározza, mint mindig. A legjobb tulajdonsága egyben a legrosszabb is.

– Gyere, menjünk be! A vacsora készen van! – Kicsendül hangjából az öröm, és ez egy kis lelkiismeretfurdalást okoz. Lerázom magamról az érzést, nem engedhetek neki.

Ahogy belépek, mély levegőt veszek, mert megrohamoznak az emlékek. Mintha a falak még őriznék az utolsó veszekedésünk hangjait. A mérgesen kiáltott szavakat, anyám sírását és könyörgését, hogy ne menjek el. Értsem meg őt.

Nem tudtam megtenni. A könnyebb utat választottam, és elmenekültem.

Mérges voltam.

Megbántott.

A kapcsolatunk még ennyi év után sem olyan, mint volt. Nem neheztelek már rá, de az apámmal már más a helyzet. Neki nem tudok megbocsátani, még azt is nehezen viselem, ha egy szobában kell lennem vele. Hosszan kellett könyörögnie, hogy hazajöjjek, és átvegyem a cégét. Kiélveztem esdeklése minden egyes másodpercét. Kárörvendően figyeltem a szenvedését, és csak anyám halk kérlelése miatt engedtem végül.

Egy hete érkeztem vissza, és ezt az időt a lakásomban töltöttem többnyire. Szerencsém volt, mivel egy visszamondás miatt rendkívül kedvezően sikerült megvennem egy bútorozott penthouse-t a belváros felkapott részén. Apámmal ott beszéltük meg az átvétel utolsó lépéseit és a fontosabb folyó ügyeket. Tudom, hogy a szíve miatt vonul vissza, és hamarosan műtétre is sor kerül, de nem érdeklődtem a részletekről. Egyáltalán nem kérdeztem erről, és elégedetten figyeltem, mikor láttam, milyen kényelmetlenül érzi magát a közönyösségem miatt.

Apám az ebédlőben vár minket. Mikor meglát, tölt egy kis konyakot, és felém nyújtja.

– Milyen volt az első nap? – kérdezi.

– Nem volt semmi különös – válaszolok unottan.

– Milyen Ms. Gold? Gondolom, meglepődtél, hogy ilyen fiatalt nőt vettem fel erre a pozícióra, de hidd el, nagyon szorgalmas, nem fogsz csalódni benne.

Gyanakodva nézek rá. Vajon miért hozta fel pont őt?

– Majd kiderül! Nem szeretnék most üzletről beszélni.

Szótlanul bólint, és a megterített asztalhoz megyünk. Ahogy leülünk, egy ismeretlen fiatal lány máris hozza a salátát.

– Hol van Beth? – Fordulok anyámhoz.

– Felmondott és Denverbe költözött. A lányának meghalt a férje, és egyedül maradt a két kicsi gyerekével. Odaköltözött, hogy segíteni tudjon nekik.

Érthető, de mégis hiányzik. Úgy hozzá tartozott a házhoz, mint a szökőkút a bejáró közepén. Emlékszem, hányszor adott titokban süteményt vacsora előtt. Mindig azt mondta, mi vagyunk az öcsémmel a főkóstolói.

Vacsora közben anyám a helyi pletykákkal szórakoztat. Fél füllel hallgatom csak, nem érdekelnek az ilyesmik.

– Alex, hallottad már, hogy Gemma elvált a férjétől?

Először nem tudom kiről beszél. Nem ugrik be senki ilyen névvel.

– Nem tudom ki ő.

– Tudod, régen itt laktak a szomszédban, de később elköltöztek, nem is tudom hova.

– Norwichbe, ha jól emlékszem – szúrja közbe az apám.

– Ah, tényleg. Pár évvel ezelőtt költözött vissza ide. Egy csúnya váláson van túl, és most egy jó nevű rendezvényszervező céget vezet. Nagyon sikeres lett – mondja anyám lelkesen.